Zuzana Ryšavá

Bea

Zuzana Ryšavá

Bea

© Zuzana Ryšavá, 2021

© Backstage Books, 2021

ISBN 978-80-7665-004-6 (formát pdf)

2021

Prolog

Vyfasovala jsem ošklivé oranžové tričko a jmenovku a povzdechla si. Takhle jsem si teda léto nepředstavovala.

Co víc, do poslední chvíle jsem nevěřila, že by k tomuhle mohlo dojít. Doufala jsem, že táta couvne. Myslela jsem si, že mě nějakou dobu podusí, ale nakonec řekne, že to nemyslel vážně. No, to jsem se šeredně pletla! Táta nehodlal ustoupit ani o píď. A přitom to nebyla moje vina!

Autíčko se třpytivou metalízou, se kterým jsem se už půl roku chlubila, nepřežilo cestu z maturitního večírku. Jeho čtyřčlenná posádka včetně mě, jakožto řidiče, naštěstí vyvázla jen s pár škrábanci a modřinami. Beto-nový sloupek plotu, o který se moje vozítko rozsekalo, taky nedopadl kdoví jak. To mi ale upřímně bylo úplně jedno. V tu chvíli jsem měla starost jen o svou nejlepší kamarádku Lauru a další dva spolužáky, kterým jsem jen 7

pár minut předtím velkoryse nabídla odvoz domů. Což, jak se vzápětí ukázalo, byl vážně blbej nápad. Vzhledem k tomu, že byli totálně namol, připadalo jim nesmírně vtipné pouštět si z mobilu své oblíbené kapely na plný pecky a k tomu rádoby zpívat na celé kolo. Kvůli tomu jsem si taky přijíždějící sanitky všimla, až když se mi objevila ve zpětném zrcátku. Snažila jsem se rychle uhnout z cesty. Jenomže právě v tu chvíli jeden z mých drahých spolužáků vykřikl z plných plic a já jsem leknutím strhla volant trochu prudčeji, než jsem měla v úmyslu. A už to bylo. Smyk, brzdění, náraz. Potom bylo všechno v útrž-cích. Sanitka blikala do mé poslední středoškolské noci.

Siréna ustala, takže jediný zvuk, který v tom šokovaném tichu přetrval, byla písnička hrající z mobilu, kterou už budu zřejmě do konce života nenávidět. Přibíhající záchranáři, se kterými bych za jiných okolností jistě flirtovala.

Lauřin hysterický hlas: „Panebože! Panebože!“

„Jste všichni v pořádku?“ ptá se jeden ze záchranářů jen pár vteřin poté, co jsem se na to samé zeptala svých pasažérů já.

Dveře na straně spolujezdce nejdou otevřít, takže Laura spolu se mnou vylézá přes místo řidiče. Druhý záchranář mluví do vysílačky a vzápětí kolem nás prosviští další sanitka. Jen minutu poté se s rozsvícenými majáčky objeví na místě auto policie. Ptají se, kdo řídil, a já začínám panikařit. Foukám do trubičky, abych potvrdila 8

pravdivost svých slov o tom, že jsem před jízdou nepila.

Jakmile předám tester policajtovi, volám tátovi. A je mi jasné, že tohle bude zlé.

A taky že bylo. Nezáleželo na tom, že jsem v sobě neměla ani kapičku alkoholu. Tak pitomá, abych si sedla za volant nalitá, jsem vážně nebyla. Nezáleželo ani na tom, že jsem nehodu nezpůsobila. Když táta uviděl sanitku, policajty a rozmašírované auto, byl vzteky bez sebe. Prý jsem nezodpovědná a někdo kvůli mně mohl umřít. Až později mi došlo, že neměl na mysli jen nás čtyři, kteří jsme teď rozpačitě postávali u sanitky, zatímco nás záchranáři postupně kontrolovali, ale taky toho, za kým původně sanitka jela. Zdržela jsem ji o několik minut, které mohly znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Bohužel v tu chvíli jsem jen namítla, že se přece nikomu nic nestalo a že auto je jen věc, která se dá opravit. Nebo koupit nové, když už jsme u toho. Moje nonšalantnost tátu moc neuklidnila. Právě naopak. Vyčetl mi, že neznám hodnotu peněz, že jsem se nikdy o nic nemusela zaslou-žit, že jsem vždycky všechno dostala na zlatém podnosu.

A z toho se zřejmě zrodil jeho geniální plán. Veškeré škody a opravu auta budu muset zacvakat ze svého. Moje naivní představa, že od toho přece existuje pojištění, se rozplynula v momentě, kdy jsem zjistila, že je potřeba zaplatit spoluúčast. A ta byla pěkně mastná. Už už jsem sedala k počítači, abych převedla peníze z účtu, na kterém mi naši udržovali slušný zůstatek. Jenomže i tady 9

jsem se přepočítala. Táta chtěl, abych si peníze na opravy sama vydělala!

Dokonce neváhal a brigádu mi osobně domluvil. Zřejmě proto, abych si ji sama nehledala půl léta. Což jsem, upřímně řečeno, měla v plánu. Takhle jsem už čtyři dny poté, co se moje autíčko začalo ze svých zranění léčit v servisu, neochotně vystupovala z tátova auta na rozlehlém parkovišti obchoďáku. Ne, nečekala mě práce v buti-ku nebo v parfumerii. Tohle byl ten typ obchoďáku, kde se prodávaly potřeby pro zahrádkáře, kutily a chataře.

Tedy přesně ten, do kterého bych dobrovolně v životě nevkročila. Ačkoliv jsem byla záhy poučena, že správně se neříká „obchod pro kutily“, nýbrž „hobby market“, byla jsem si jistá, že se tady neprodává nic, co by odpovídalo jakémukoliv mému hobby.

Táta počkal, dokud se za mnou nezavřely automatické dveře, a potom nastartoval a nechal mě svému osudu.

Vedoucí obchodu mi srdečně potřásl rukou a osobně mi předal jmenovku, která hlásala, že se jmenuju Beáta, a tričko, které se za mě ptalo: „Mohu vám pomoci?“.

Tušila jsem, že veškerá jeho ochota pramenila z faktu, že jsem Linhartová, než že by byl tak nadšený z přijetí nové brigádnice. Dávno jsem věděla, že moje příjmení otevírá dveře a zařizuje nezařiditelné. Ovšem před tou-to potupou mě nezachránilo. Znechuceně jsem zírala na sytě oranžovou barvu trička, jež mě na první pohled odlišovalo od zákazníků, a uvědomila jsem si, že moje 10

představa bezstarostných čtyřměsíčních prázdnin předtím, než nastoupím na vysokou, se rozplývá v nenávrat-nu. Bylo načase přiznat si tvrdou realitu. Čekají mě ty nejhorší prázdniny v životě!

11

1. týden

„Tak pojďte, slečno Linhartová, představím vám vedoucího směny a ten už vám poví, co a jak,“ pokynul mi vedoucí obchodu, sotva jsem si k riflové sukni natáhla svoji novou uniformu, ve které jsem nepochybně vypadala jako ošklivý pomeranč.

„Je jen o něco starší než vy. Určitě si budete rozumět,“

povzbudivě se na mě usmál.

Určitě ne, ušklíbla jsem se sama pro sebe.

Propletli jsme se několika řadami regálů, načež zamával na tmavovlasého kluka: „Michale, můžeš na chvíli?“

Kluk slezl ze štaflí, pomocí kterých cosi rovnal na jedné z vyšších polic, a dvěma dlouhými kroky byl u nás.

„Tohle je Beáta Linhartová, naše nová posila.“ Vedoucí obchodu se zlehka dotkl mého ramene, zřejmě aby bylo 13

jasné, o kom mluví, přestože tady kromě nás tří nikdo nebyl. Nepatrně jsem se odtáhla.

„Čau, já jsem Michal,“ zazubil se na mě ten kluk a podal mi ruku.

„Bea,“ bez většího zájmu jsem mu s ní potřásla.

„Vidím,“ s úsměvem pokývl k mé jmenovce.

Zírala jsem na něho, aniž bych se pokusila alespoň ze zdvořilosti povytáhnout koutky.

„Michal bude váš přímý nadřízený,“ vložil se do toho opět vedoucí obchodu. „Všechno vám vysvětlí a ukáže. Je to jeden z našich nejschopnějších zaměstnanců. Pracuje tu už několik let.“

„Vážně?“ otázala jsem se ze slušnosti. V duchu jsem však obrátila oči v sloup. To je tedy kariéra!

„Budete s ním v dobrých rukou,“ poplácal ho vedoucí obchodu po rameni (nesnášela jsem lidi, co měli tendenci se druhých bezdůvodně dotýkat), načež se podíval na hodinky. „No, myslím, že už to tu zvládnete. Já poběžím za dalšími povinnostmi. Kdyby byl nějaký problém, víte, kde mě najít.“

Ještě jednou se na mě usmál a byl pryč. Vyčkávavě jsem se zahleděla na Michala. Nejspíš bych se měla zeptat, co mám dělat, ale neměla jsem v úmyslu vyvíjet žádnou aktivitu.

„Máš nějaké zkušenosti z prodeje?“ podíval se na mě a neušlo mi, že mu oči utekly k mojí krátké sukni.

„Ne.“

14

„A vyznáš se trochu v nářadí?“

Povytáhla jsem obočí: „Ne.“

„V zahrádkářských potřebách?“

„Ne.“

„Tak v květinách?“ zkusil to ještě.

„Ne.“

„A z čeho teda pramení tvůj zájem pracovat zrovna tady?“ nechápal.

„Vypadám, že jsem tady dobrovolně?“

Bezradně si prohrábl vlasy: „Ukázal ti pan Boubalík, co všechno prodáváme?“

„Kdo?“ zamračila jsem se.

„Pan Boubalík, vedoucí obchodu,“ podíval se na mě, jako bych byla úplně blbá.

Ohlédla jsem se přes rameno, kde jmenovaný před chvílí zmizel. „Jo aha. Ne, jen mi dal tohle slušivé tričko.“

Michal se pousmál: „Fajn, tak začneme tím. Potom ti najdeme nějakou práci. Tady je pořád co dělat.“

Jupí, povzdechla jsem si.

„Obchod je pomyslně rozdělen do třech částí. Zahrada, domácnost a stavebnictví. Něco z toho se samozřejmě prolíná. Pak se zákazníci často ptají, kde konkrétně něco najdou. Proto bys měla vědět, že třeba kachličky jsou v části domácnost, ne stavebnictví. Jiné věci jsou jasné. Třeba květináče najdeš v sekci…“

„Stavebnictví?“ doplnila jsem.

15

„Přesně,“ zasmál se. „Ale zákazníkům raději řekni, že v sekci zahrada. Ne každý chápe ironii a nechceme, aby se nám tu zmateně motali.“

Okamžitě mě napadlo, že to by mohla být docela sranda. Posílat zákazníky do jiných regálů. Když jsme ale začali procházet jednotlivými uličkami s rozličným zbožím, došlo mi, že se o něco takového pravděpodobně nebudu muset snažit záměrně. Už ve čtvrté uličce jsem se ztrácela v tom, co je kde uskladněno. A to jsme ještě nebyli ani v půlce obchodu.

„To si všechno pamatuješ?“ vyhrkla jsem bezmyšlenkovitě.

Přikývl: „Když si nebudeš jistá, prostě koukej na smě-rovky na začátku každé uličky.“

U některých regálů jsme se zastavili a Michal mi vysvětloval rozdíly v jednotlivých typech zboží. Informace o tom, čím se liší různé vodovodní kohoutky nebo žá-rovky, jsem pouštěla jedním uchem tam a druhým ven.

Zahradní lehátka a slunečníky mě zajímaly, jen pokud stály u našeho bazénu. Popřípadě na pláži na Fuerte-ventuře, kam jsem letos měla v plánu letět. Mezitím už snad táta vychladne a tahle šaškárna s brigádou bude u konce. Do té doby budu muset nějak vydržet. Povzdechla jsem si.

„Je toho hodně, co?“ odložil Michal prý nejprodáva-nější vrtačku. „Začátky jsou vždycky těžké. Ale neboj, za to, že něco spleteš, tě nevyhodí.“

16

Zpozorněla jsem. Mohla bych se nechat vyhodit! Vzápětí mi ale došlo, že to by nic neřešilo. Táta by mi jistě do druhého dne sehnal jinou práci a spíš bych tím jen přilila olej do ohně.

„Máš nějaké dotazy?“ otočil se ke mně Michal.

„Nejspíš ne,“ pokrčila jsem rameny.

„Prima. Dnes mi jen budeš pomáhat a zítra uvidíme, co s tebou.“

Neochotně jsem se vlekla za ním na místo, kde nechal štafle a rozdělanou práci. Znovu vylezl nahoru a ukázal na vozík s paletou plnou plechovek pod sebou.

„Můžeš mi podávat ty barvy? Aspoň nebudu muset lozit nahoru dolů.“

Několik minut jsem mu mlčky podávala plechovky, zatímco je Michal úhledně skládal do čím dál vyšších polic. Kolem nás se pomalu začali rojit první zákazníci a neušlo mi, jak po mně mužské osazenstvo v montérkách nebo tričkách zamazaných od barev neomaleně kouká.

Michal chvíli sledoval dva chlapíky, kteří se za mnou ještě třikrát otočili, a nevšimnul si, že mu podávám další plechovku. Mrkl na mě dolů a mírně se zamračil.

„Hele, já tě nechci nějak buzerovat, ale asi by sis zítra měla vzít delší sukni. Nebo možná spíš kalhoty. A nějaké pevnější boty,“ dodal s pohledem upřeným na moje barevné letní sandálky.

„Cože?“ uhnula jsem s plechovkou, po které se nata-hoval, takže na štaflích zavrávoral.

17

„Ne že by ti to neslušelo, ale tohle není zrovna vhod-ný oděv do práce,“ povytáhl obočí. „Tím spíš, že tady je často potřeba něco zvedat nebo přenášet. Chce to něco pohodlného, u čeho ti nevadí, že se třeba trochu umažeš.“

Kristepane! Nejen že mě navlíkli do toho otřesnýho umělohmotnýho trička, ale ještě mi budou diktovat, co si mám vzít k němu.

„Fajn!“ odsekla jsem.

„Bezva,“ usmál se Michal smířlivě a já jsem si pomyslela, že se ještě bude divit.

„Takže ty jsi tu za trest,“ podíval se na mě, když si ode mě bral další plechovku.

Vzhledem k tomu, že to nebyla otázka, mlčela jsem.

„Co jsi provedla?“ zajímal se.

„Rozmašírovala jsem auto,“ oznámila jsem mu.

„Jak moc?“ byla jeho další otázka spolu s další předa-nou plechovkou.

„Úplně.“ To sice nebyla pravda, ale nehodlala jsem mu vysvětlovat, jaké škody moje autíčko utrpělo.

Michal hvízdl: „Hlavně že jsi v pořádku ty. To je po-zůstatek?“

Sledovala jsem jeho pohled k modřině na mém pra-vém stehně: „Mimo jiné.“

Další modřiny zdobily můj hrudník a břicho. Přesně kopírovaly místa, kde se mi bezpečnostní pás zaryl do kůže a zabránil mi tak, abych při nárazu proletěla před-ním sklem. Pruh hrající všemi barvami ale nemohl na 18

první pohled vidět. Momentálně ho totiž skrývalo moje oranžové firemní tričko.

„Ty nejsi zrovna ukecaná, co?“ umístil Michal poslední plechovku a slezl ze štaflí.

„Jen nemám potřebu každýmu na potkání vykládat svůj životní příběh.“

Koutky mu zacukaly: „Tak pojď. Odvezeme vozík do skladu. Porozhlídneš se, kdybys tam někdy něco potřebovala.“

Sklad mi byl asi tak stejně ukradený jako zbytek obchodu. Po cestě jsme ale potkali několik dalších zaměstnanců, kteří si mě zvědavě prohlíželi. Už jsem chápala, proč na mě zákazníci tak zírali. Všechny ostatní holky měly k firemnímu tričku kraťasy nebo legíny a tenis-ky. Taky měly všechny stažené vlasy. A vůbec to nebyly typy, se kterými bych se kamarádila, kdybychom spolu chodily třeba do školy. Tady jsem ovšem neunikla před-stavování ani dotazům, jak se mi obchod líbí a kde jsem dřív pracovala, načež jsem musela vždycky protrpět upřímný údiv nad tím, že je tohle moje první brigáda v životě.

Při třetím stejně se opakujícím rozhovoru mě zachránilo místní rádio, kterým kdosi vyvolával Michala, aby se dostavil k pokladně číslo jedna. Okamžitě se rychlým krokem vydal tím směrem. Protože jsem nevěděla, jestli bych ho měla následovat, a hlavně se mi nechtělo za ním běžet, zůstala jsem stát se založenýma rukama.

19

„Jestli ti Michal nezadal žádnou práci, můžeš mi jít pomoct do zahrady,“ nabídla mi aktivně Irena, která mi byla představena jako poslední.

„Tady je zahrada?“ podivila jsem se.

Irena se upřímně rozesmála: „Ne, tak tady říkáme části se zahradnickými potřebami. Kde by se tady vzala zahrada?“

Smála se, jako bych řekla nějaký vtip, a mně bylo jasné, že baculatou kolegyni s červenými tvářemi nebudu mít ráda.

Zavěsila se mi za ruku a vlekla mě do zadní části obchodu, kde jsem jí pomáhala obírat uschlé lístky z mnoha pokojových rostlin vystavených v barevných květi-náčích.

„Je to nekonečná práce, ale uschlé kytky nikdo nekou-pí,“ poučila mě.

Poté mi vrazila do ruky rozprašovač a zatímco jsem šplíchala vodu na rostliny, na které ukazovala, spiklenecky se ke mně naklonila: „Co říkáš na Michala?“

„Jako co?“ nechápala jsem.

„Je hezkej, že?“ usmívala se a kulaté tvářičky jí ještě více zčervenaly.

„Když myslíš,“ pokrčila jsem rameny.

„Rozhodně je nejhezčí ze všech, co tu pracují,“ pokývala hlavou.

Měla jsem co dělat, abych nevyprskla smíchy. Být nejhezčí v místní konkurenci, to tedy byla výhra.

20

„Takže tobě se líbí šéf,“ pronesla jsem, jako bych ji ob-viňovala z porušení etického kodexu (Má vůbec obchod pro kutily nějaký etický kodex?).

„Ne, to ne,“ uhnula pohledem, což ji prozradilo.

„Jasně, že jo,“ zasmála jsem se.

„Pšt!“ podívala se mi najednou přes rameno. „Už jde.“

„Tady jste,“ ovanula mě vůně kolínské. „Promiň, že jsem ti tak utekl.“

Pokrčila jsem rameny a dál rosila květiny.

„Ale vidím, že tě Iris zabavila. Díky,“ mrkl na ni a ona okamžitě znovu zčervenala.

Zadoufala jsem, že Michala s „Iris“ v nejbližších týdnech nenačapám, jak se muchlají za regály s hnojivy. Ačkoliv z pohledu, který Iris za Michalem vysílala, když si mě odváděl pryč, bylo nad slunce jasné, že ona doufá v pravý opak.

Highlightem mého dne, který jsem strávila cupitáním za Michalem po obchodě a pomáháním s tím, co mi řekl, byl oběd. Což zřejmě dost vypovídá o tom, jak moc můj život v tuhle chvíli stál za houby. Doma připravený salát s lososem jsem si rozbalila na lavičce vedle zadních dveří skladu, kam zřejmě zaměstnanci chodili kouřit. Michal mi sice nabízel, ať jdu s ním do bufetu, kde nabízeli denně dvě teplá jídla a kde se kromě zaměstnanců hojně stra-vovali i zákazníci, ale neměla jsem chuť ani na jídlo jako ze školní jídelny, ani na společnost svých nových kolegů. Takhle jsem se alespoň na chvíli dostala na vzduch.

21

Z té pitomé všudypřítomné klimatizace v obchodě určitě budu mít úplně vysušenou pleť!

Se slunečními brýlemi na očích jsem spokojeně chrou-pala lístky salátu a přejížděla prstem po displeji telefonu.

Laura mi poslala fotku, na které byla orosená sklenice vína na pozadí jejich zahrady s bazénem. Hm, bezva!

„Zpátky do práce,“ ozvalo se za mnou, až jsem nadskočila.

„Cože? Už?“ podívala jsem se znovu na mobil.

„Polední pauza je půl hodiny,“ usmíval se Michal a mhouřil oči do sluníčka.

Jak v base!

„Všichni zaměstnanci se musí postupně vystřídat,“ vysvětloval mi, jako by mi četl myšlenky.

S povzdechem (kolikátým už dnes?) jsem se zvedla na nohy a zanesla krabičku s nedojedeným obědem zpět do zaměstnanecké šatny. Spolu s ní jsem do skříňky, od níž jsem nafasovala klíč, hodila mobil i s Laurou a jejími opalovacími fotkami. To já jsem přece měla kámoše vy-táčet prázdninovými snímky! A místo toho trčím tady.

Plechová dvířka skříňky jsem zabouchla s trochu větší razancí, než bylo nutné.

Iris, která se na svou polední pauzu naopak teprve chystala, nadskočila: „Co je?“

„Nic,“ zavrčela jsem na ni.

Jedinou výhodou zbytku směny byla rychlost, se kterou mi utíkala. Jakožto Michalův ocásek jsem byla 22

neustále v poklusu a práce jsem měla tolik, že jsem si málem ani nestihla zajít na záchod. Na sedačku auto-busu jsem se zřítila totálně vyřízená a vytrvale jsem ignorovala významné pohledy důchodkyně stojící nade mnou. Beztak prosedí celý den u televize, tak ji ta chvilka nezabije. Zápach, linoucí se z mnoha zpocených těl, namačkaných v tom malém prostoru, se už ignoroval hůř. Zatoužila jsem po svém klimatizovaném autíč-ku. S tím by se do práce jezdilo úplně jinak. Jenomže kdybych ho stále měla, nejezdila bych do práce, takže vůbec nemělo cenu tohle řešit. V dalším autobuse, do kterého jsem po dvaceti minutách jízdy přestoupila, už jsem takové štěstí neměla a zavěšená za tyč, na niž jsem sotva dosáhla, jsem druhou půlku jízdy musela přežít na stojáka.

„Chuděrko,“ litovala mě Laura, když mi otevřela oblečená jen do neonově žlutých bikin. S nelibostí jsem si všimla, že je ještě o odstín opálenější, než když jsem ji viděla naposledy před pár dny.

Ještě se mi nechtělo domů, protože to by znamenalo potkat tátu. V tuhle chvíli jsem si popravdě nebyla jistá, jestli jsem víc naštvaná, nebo uražená. Tudíž jsem raději zamířila ke kamarádce.

„Přece tě nemůže táta nutit, abys tam tvrdla celý prázdniny. Vždyť to jsou skoro čtyři měsíce!“ upřímně se děsila Laura, zatímco mi nalévala víno z načaté láhve.

Dnes jsem ho vážně potřebovala.

23

„Celý tenhle týden mám ranní směnu. Víš, v kolik musím vyrazit z domu, abych tam byla včas? O půl šesté!“

lokla jsem si ze skleničky na vysoké stopce.

„To zahrádkáři musí chodit nakupovat tak brzy?“ vedla mě Laura k bazénu.

„Očividně jo. A navíc musím odpracovat jeden víkend v měsíci!“ stěžovala jsem si.

„Celý?“ vyděsila se.

Ještě to tak!

„Proboha ne! Jednu směnu,“ uvedla jsem na pravou míru.

„Ještě že mně z té havárky zůstalo jenom trauma,“

plácla sebou na lehátko.

„Jo, vypadáš opravdu traumatizovaně,“ pohlédla jsem na ni, jak se válí na sluníčku s vinným střikem v opálené ruce.

„Každý se s tím vyrovnáváme jinak,“ zvesela pokrčila rameny. „Ale jestli ti to zlepší náladu, tak pro tebe zítra přijedu a zajdeme někam na drink.“

Ačkoliv jsem chtěla poznamenat, že zřejmě zas tak traumatizovaná nebude, když se nebojí sednout za volant a jet přes celé město, její nápad mě skutečně potěšil, takže jsem svoji námitku spolkla spolu s dalším lokem vína.

Prvním úkolem mého druhého pracovního dne bylo vy-skládat do regálu vonné svíčky. Nebylo to nic náročného, ale poté, co jsem očichala všechny druhy (a rozhodla se, 24

že nejlíp voní vanilka), ani zábavného. Když jsem měla hotovo, vyfasovala jsem balíček červených štítků s nápisem „Akce!“ a seznam zboží, ke kterému jsem je měla připevnit. Nejdříve jsem dvacet minut zmateně pobíhala mezi policemi, než mi došlo, že čísla za popisem zboží znamenají jeho umístění. Potom už to šlo raz dva. Polední pauzu jsem strávila o samotě nad krabičkou se salátem caprese. Skoro jsem byla vděčná, když jsem na další úkol byla přidělena k Iris. Skoro.

„Jak sis užila včerejšek s Michalem?“ zamrkala na mě.

Ach bože! Už zase!

„Normálně,“ pokrčila jsem rameny.

„O čem jste se bavili?“ vyzvídala.

Nemohla jsem odolat: „O všem možným. I o tobě.“

„Vážně?“ zastavila se v půli pohybu.

„Hm,“ tvářila jsem se, že nevidím její nadšené očekávání.

„A co říkal?“ nevydržela to.

„Že jsi fajn.“ Ve skutečnosti řekl, že kolektiv je fajn, ale tak úplně lež to nebyla.

„Fakt jo?“ zírala na mě Iris a vypadala, že snad každou chvíli omdlí.

„Třeba se mu taky líbíš…“ To už jsem asi přeháněla. Na druhou stranu ta možnost, že city Iris jsou opětované, tady být mohla, ne?

„To by bylo super,“ rozplývala se Iris, načež se rozpovídala o různých signálech, o kterých si myslela, že je k ní 25

Michal vysílá. Jak se na ni usmívá a chválí ji v práci. Podle mě nic z toho žádný signál nebyl. Po čtvrt hodině jejího monologu jsem začínala litovat, že jsem jí to nepatrné semínko naděje zasela do hlavy.

„… a jednou se mě zastal před takovým protivným zákazníkem…“ mlela.

„Hele, Iris,“ skočila jsem jí do řeči v půlce věty, „buďto po něm vyjeď, nebo prosím tě zmlkni.“

Iris překvapeně otevřela pusu, ale potom ji zase sklapla.

Nestihla jsem ani začít přemýšlet nad tím, jestli bych měla mít výčitky svědomí, že jsem ji tak odbyla, protože se vedle nás náhle vynořil Michal. O kom se mluvívá…

„Beo, pojď mi pomoct dozadu do skladu,“ pokynul mi.

„Iris, ty jsi šikovná. Zvládneš to dodělat sama, že jo?“

usmál se na ni a Iris horlivě přikývla.

„Tohle bys jí neměl dělat,“ poznamenala jsem, když jsme se vzdálili z jejího doslechu.

„Cože?“ nechápavě se na mě podíval.

Povzdechla jsem si. Kluci si ničeho nevšimnou.

„To chválení, mrkání. Ona si to vykládá trochu jinak než ty,“ vysvětlila jsem.

„To snad ne,“ nevěřil mi. „Jsme jen kamarádi.“

„Vždyť je z tebe úplně vedle. Neříkej mi, že to nevidíš,“

zakroutila jsem hlavou.

Michal se zamračil. Mávla jsem nad ním rukou a vplu-la do skladu, abych následující hodinu strávila kontrolo-váním seznamu dodaného zboží. Když jsem se konečně 26

vrátila do samotné prodejny, našla jsem mezi regály bloumat Lauru.

„Ježiši, no tady seš! Už jsem si myslela, že jsem si splet-la obchod. Volala jsem ti snad desetkrát,“ dramaticky si odhodila světlé vlasy z ramene.

„Nemám u sebe telefon,“ pokrčila jsem rameny.

„To vám nedovolí ani mobil?“ vyvalila na mě oči.

„Nemám ho kam dát,“ výmluvně jsem mávla na oranžové tričko. S kabelkou jsem po obchodě asi chodit nemohla.

„Takže jsi neviděla, co dávala Julča na Instagram?“

„Na to fakt nemám čas,“ zatřepala jsem hlavou.

„Chudinko moje upracovaná,“ našpulila Laura pusu a vytáhla svůj zbrusu nový mobil, který dostala za úspěšně zvládnutou maturitu. Sklonila jsem se nad displej a vyprskla smíchy.

„Hrozný, co?“ smála se se mnou Laura.

„Řekla bych, že tomu jejímu úžasnému kadeřníkovi ujela ruka, ale když si to dává na Instagram, tak to asi byl záměr,“ chichotala jsem se.

Pupkatý chlapík v montérkách, který zrovna procházel okolo, se po nás zvědavě podíval.

„Prosím tě, pojď jinam,“ chytla jsem Lauru za ruku a vlekla ji do zadní části obchodu, kde jsme se usadily na vystavené zahradní houpačce.

„A víš, co mi napsal Radim?“ otočila se ke mně Laura, nabitá novými informacemi.

27

Radim byl náš společný kamarád, s nímž Laura tak nějak randila, ale oficiálně nechodila. Už to trvalo pár měsíců, ale ani jeden z nich se neměl k tomu, aby situaci rozsekl. Zdálo se, že oběma vyhovovalo mít někoho, když potřebovali doprovod na různé akce, a taky, přiznejme si to, na sex. Zároveň ale neměli potřebu se vázat. Věděla jsem, že by Lauře nedělalo problém jít na rande s někým jiným. Tohle byla věc, která šla úplně mimo mě. Já jsem buď byla zamilovaná, a pak jsem s klukem prostě chtěla být, nebo jsem zamilovaná nebyla. V tom případě jsem neviděla důvod, proč s ním ztrácet čas. Momentálně u mě platilo to první. Už rok a půl jsem chodila s Jerrym, tím nejhezčím a nejlíp oblíkaným klukem, kterého jsem kdy viděla.

Zatímco jsme s Laurou rozebíraly, co by měla odpo-vědět na Radimovu drzou zprávu, koutkem oka jsem zahlédla, že se k nám blíží Michal. Vzpomněla jsem si, jak je z něj Iris poblázněná. Co by teprve dělala, kdyby poznala Jerryho?

„Beo, kde jsi? Všude tě hledám!“ vpadl mezi nás můj nadřízený.

„No všude asi ne. Už hodinu sedím tady,“ namítla jsem.

„Děláš si ze mě srandu? Ty se tady hodinu vykecáváš?“

Jako by se nemohl rozhodnout, jestli jeho tón má být nevěřícný, nebo rozčilený.

„Přišla mi návštěva,“ mávla jsem k Lauře, která se na něj koketně usmála.

28

„Tady jsi v práci, ne na táboře,“ upozornil mě Michal ledově.

„Tak snad se zase tolik nestalo,“ obrátila jsem oči v sloup.

Michal zarazil houpačku, na níž jsme se s Laurou ještě pořád pohupovaly: „Hele, já vím, že jsi tady z donucení, ale my ostatní jsme tu proto, že tu práci chceme a potře-bujeme. Sice jsi tu nová, ale to neznamená, že tě nechám, aby ses flákala, zatímco ostatní dělají tvoji práci. Možná jsi zvyklá, že jinde ti všechno projde, ale tady teda ne. Mě nezajímá, kdo je tvůj otec.“

„Práce nemá nožičky, ta mi neuteče,“ odsekla jsem.

Štvalo mě, jak se mnou mluví před mojí kamarádkou.

Spekulativně přivřel oči: „Máš pravdu, práce na tebe může počkat. Takže si tu hodinu naděláš dnes po konci směny.“

„Cože?“ vyskočila jsem. „Co tady jako budu dělat?“

„Přeceníš zboží,“ měl ihned nachystanou odpověď.

„Ale já už mám dnes něco v plánu,“ založila jsem si ruce v bok.

„Tak to máš vážně smůlu,“ otočil se k odchodu, aniž čekal na můj další argument.

„Jestli nebudeš do pěti minut u pokladen, tak tady budeš o dvě hodiny dýl,“ křikl na mě ještě přes rameno, až se po něm zákaznice, která si vybírala konvičku na květiny, podívala.

Tváře mi zrudly vzteky.

29

„No chápeš to?“ otočila jsem se na Lauru, která si strčila prst do krku a naznačovala zvracení.

Pět minut poté, co dorazili dva brigádníci z odpolední směny, jsem se s Iris odebrala k šatně, abych se konečně zbavila oranžového trička, které jsem nenáviděla čím dál víc.

„Kam ty se ženeš?“ zahradil mi cestu Michal.

„Domů,“ pozvedla jsem obočí. Kam asi?

„Zapomněla jsi, že dnes zůstáváš přesčas?“ díval se na mě.

Nemohla jsem uvěřit tomu, že svou výhrůžku opravdu myslel vážně. Přece mě tady nemůže držet proti mé vůli, ne? Laura se sice už vypařila a nečekala na mě, aby mě odvezla, jak slíbila, ale naše plány ohledně drinku v centru se nezměnily.

„A co budeš dělat, když odejdu?“ zvedla jsem hlavu.

Iris těkala očima mezi mnou a Michalem, jako by sledovala zrychlený tenisový zápas.

„Budu to brát jako porušení pracovní kázně. To znamená srážku z platu.“

Měřila jsem si ho pohledem. Určitě blufoval. Jenomže co když ne? Menší plat znamená, že tu budu muset tvrdnout o to dýl. Z porušení pracovní kázně bych si moc nedělala. Až na to, že nevím, koho tu táta zná. A zrovna k němu bych nechtěla, aby se tohle doneslo. Zvažovala jsem svoje možnosti. Moc jich nebylo.

„Fajn!“ odstrčila jsem ho a mašírovala zpátky do útrob prodejny.

30

Zatímco jsem přeceňovala zboží, celkem šestkrát kolem mě prošel! Bylo mi jasné, že jen proto, aby zkontroloval, že skutečně pracuju. Bylo to směšné. Tvářil se, jako bychom tu snad léčili rakovinu, a ne prodávali vodovodní kohoutky. Potom mě napadlo, že tady kvůli mně zřejmě zůstal přesčas i on. V tom případě ho muselo buzerování podřízených vážně bavit, když tomu byl ochotný obětovat svůj vlastní volný čas. To já jsem s ním tedy plýtvat nehodlala. O osmatřicet minut později jsem k němu nakráčela, abych mu oznámila, že mám hotovo.

Jestli tahle práce někomu zabrala hodinu, tak to musel být neschopný lempl.

„Teď už můžu odejít?“ prskla jsem na Michala, který si povídal s jednou z pokladních. Zvláštní, že on se vy-kecávat mohl.

„Zabilo by tě, kdybys projevila aspoň trochu snahy?“

odpověděl mi otázkou.

Zpražila jsem ho pohledem a otočila se k odchodu.

„A Beo?“

Neochotně jsem se zastavila. No co zase?

„Víš, co jsem ti říkal ohledně oblečení,“ podíval se na moje roztrhané riflové kraťasy, které byly tak krátké, že nenechávaly moc prostoru pro fantazii. „Buď tak hodná a zítra si obleč něco vhodnějšího.“

Pokladní vedle něj s významným úsměvem pokývala hlavou a Michal se ode mě odvrátil, aby si s ní mohl dál nerušeně povídat.

Zatnula jsem zuby. Idiot!

31

Chvíli jsem se přehrabovala ve své vysoké vestavěné skří-ni, načež jsem vytáhla bílou sukýnku. Už nějakou dobu jsem ji neměla na sobě, protože byla zakončena kanýrem, který se při sebemenším pohybu větru nadzvedl a ukázal, co mám pod ní. Dnes to byly krajkové kalhotky krémové barvy. Při odchodu z domu jsem si nazula sandálky na vysokém podpatku, nasadila si na oči Ray-Bany a škodo-libě se usmála do sluníčka.

„Dobré ránko,“ zašveholila jsem na Michala, který mě nevěřícně pozoroval přicházet.

„Jen se převleču,“ zapadla jsem do šatny a zdálo se, že to Michala uklidnilo. Ne však na dlouho, vzhledem k tomu, že jsem se během půl minuty vrátila sice v oranžovém tričku à la popelář, nicméně stále v sukni a podpatcích.

„Děláš si ze mě srandu?“ zeptal se mě Michal ve dvou dnech už podruhé.

„Vypadám, že se směju?“ zírala jsem mu přímo do očí, bradu zvednutou.

„Převleč se,“ nařídil mi, jako by snad na to měl právo.

„Už se stalo,“ usmála jsem se na něj, plně si vědoma toho, že donutit mě nemůže.

Otočila jsem se a zamířila do skladu, kde jsem měla pomáhat Pepovi, jednomu ze stálých zaměstnanců. Při odchodu jsem pohupovala boky trochu víc, než bylo potřeba.

Těsně předtím, než za mnou zapadly dveře, mě dohnala Katka, tmavovláska, jejíž jméno jsem si vybavila jen díky přišpendlené jmenovce.

32

„Proč jsi řekla Michalovi, že se líbí Iris?“ vyštěkla na mě.

„Cože?“ nechápala jsem.

„Nedělej ze sebe svatouška. Řekl jí, žes to byla ty.“

Matně jsem si začala vybavovat, že jsem včera vážně Michalovi něco v tom smyslu pověděla. Popravdě jsem to už dávno vypustila z hlavy.

„Hned ráno za ní přišel a vysvětloval jí, že ji má moc rád, ale jen jako kamarádku. A že by stejně nebylo vhod-né, aby si spolu něco začínali, když spolu pracují. Víš, jak jí bylo trapně?“

Ach bože! Ten je fakt pitomec.

„Nevěděla jsem, že je to tajemství,“ pokračovala jsem v cestě do útrob skladu.

„Takové věci jsou snad důvěrné, ne?“ pronásledovala mě. „Než je pustíš dál, měla by ses zeptat, jestli můžeš.“

„A ty jsi snad její mluvčí?“ podívala jsem se na ni otrá-veně. Na tohle jsem tak měla náladu. „Jestli mi něco chce, ať za mnou přijde sama.“