Zbigniew Chojnowski

Výbor z poezie

z let

1980–2017

© Doc. PhDr. Libor Martinek, Ph.D.

ISBN 978-80-88463-20-7 (pdf)

ISBN 978-80-88463-21-4 (ePub)

ISBN 978-80-88463-22-1 (mobi)

O autorovi

Zbigniew Chojnowski se narodil 30. 5. 1962 v Orzyszi (Polsko). Je básníkem, literárním historikem a kritikem.

Vydal sbírky básní Śniardwy (1993), Cztery strony domu (1996), Prześwit (2002), Ląd gordyjski (2006), Rozwidlenia (2008), Kamienna kładka. Wiersze wybrane z lat 1980-2011 (2012), Bliźniego, swego (2012), Widny kres (2017), Zawsze gdzieś jest noc (2018), Tyle razy nie wiem (2022) a sbírku veršů pro děti Mam pytanie. Wiersze dla Witka i innych dzieci (2002).

Jeho poezie byla přeložena (kromě do češtiny) také do angličtiny, bulharštiny, francouzštiny, litevštiny, makedonštiny, němčiny a ruštiny. Přispěl do sborníků Antologia nowej poezji polskiej 1990–1999: Gdzie jeziora syte przestrzenią obłoków: Suwalszczyzna w poezji (1998), Es ist Zeit, Wechsle die Kleider! Stimmen aus Polen (Dresden 1998), Terra Nullius. Un anthologie de la poésie polonaise contemporaine de Varmie et Mazurie (Bedee, 2004). Cykly jeho veršů se staly součástí alb fotografií Mieczysława Wieliczko Olsztyn (2006) a Olsztyn, Impresje (2011).

Vydal autorské monografie o tvorbě Michała Kajky, Anny Kamieńské a Jarosława Iwaszkiewicze, soubory studií Olsztyn w wierszach (2003); Pieśni duchowne i poemata światowe: antologia mazurska (2004). Rovněž zveřejnil soubory svých studií: Kanon prywatny: książki poetyckie 1981–2015 (2016); Odcienie kultury literackiej na Warmii i Mazurach: północne miniatury krytyczne (2018); Koloryty ziem pruskich i varia. Północne miniatury krytyczne (2018); Czytanie czytania: szkice i noty metakrytyczne (2020); Polska tradycja literacka w piśmiennictwie mazurskim. Recepcja i wypisy (2021) a soubor svých sentencí o literatuře Tarcze z pajęczyny. Sentencje o czytaniu, poecie, poezji, tworzeniu, wierszu, z dodatkiem (2022). Připravil polsko-německé vydání básní Michała Kajky Gedichte (Berlin, 2003) a jeho Mały kancjonał mazurski i opowieści ucieszne (2008).

Jako univerzitní profesor přednáší polskou literaturu na Warmińsko-Mazurské univerzitě v Olštýnu. Žije v obci Przykop.

Laureát Ceny za básnickou tvorbu v rámci Polsko-německých literárních dnů v Drážďanech. Za sbírku Prześwit obdržel Cenu Literárního sdružení v Suwałkách.

Libor Martinek

MAZURSKÉ ODJEZDY

(Výbor poezie z let 1980–2011)

Úvodem

stojíš-li na břehu jezera

čti básně Chojnowského

Leszek Aleksander Moczulski

Přišel jsem na svět v roce 1962 v Orzyszi. Okolí Nowych Gut s jezerem Śniardwy se nejprve spojovalo do jediného světa. Uvědomoval jsem si, že také někde jinde žijí lidé, ale zdejší osoby a krajina byly svědky mého zabydlení.

Kdysi jsem si myslel, že nejlépe znám své dětství, místo, kde jsem se učil chodit, pozorovat a mluvit. Opustil jsem Guty, Śniardwy, pobřežní pole a stromy, cestu k blízkým vesnicím a městečkům. Vracely se ve snech, v představách, když jsem byl šťastný, nebo když jsem se něčeho bál.

Souhlasím s názorem, že vlast nacházíme v zákoutích úplného bezpečí. Každá živá bytost staví přístřeší z materiálu dostupného ve svém okolí. Nechci tím říct, že krajina mého dětství byla a je Arkádií. Viděl jsem tady těžce pracující lidi, chudé, ublížené a nemocné. Účastnil jsem se pohřbů starých i mladých osob.

Je obtížné mluvit jasně a vyčerpávajícím způsobem o tom, že celou řadu mých básní utkala paměť prvních čtrnácti let prožitých nad Śniardwami.

„Mazurské moře“ bylo mým Středozemním mořem. Jako chlapec jsem četl se zájmem Řecké a římské mýty Wandy Markowské. Když jsem plul po jezeře nebo se procházel po jeho písčitých, kamenitých a travnatých březích, ztotožňoval jsem se s hrdiny antických mýtů.

Rád jsem v dětství trávil čas s knihami. Jedna z prvních, na kterou si vzpomínám, byl Nový zákon. Koupil jsem ho od kněze, jenž vyučoval katechismus v Gutách. Od té doby začaly Kristův život a Dobrá zpráva doprovázet mé vědomí.

Rád přijíždím do míst, která už dávno znám. Pobyty dodávají energii, umožňují se vnitřně zharmonizovat, vzniká báseň. I když v určitém smyslu všechno, co mi dalo a dává okolí mého dětství, nosím stále v sobě.

Nad sněním o odjezdu vždycky zvítězila a vítězí touha zůstat. Mazury jsou vesmírem, patří do mé duchovní oblasti. Tady jsem pocítil tíhu nevědění i to, že blízké může být zároveň cizí, nebezpečné a neznámé. Utvářejí mě čas minulý, současný a budoucí, strach a víra, vědění i jeho nedostatek.

Důležitý je obsah prožitků, to, čeho se účastním. Závažnějším problémem je využití zkušeností, jejich získávání ve slovech pro budoucnost. Odtud plyne spokojenost a naděje, že uplynulé nějakou svou částí trvá a poslouží něčemu dobrému. Mlýny paměti melou.

Z domu jsem sbíhal po příkrém svahu k jezeru. Břeh prodlužovala kamenná lávka. Stál jsem nebo si sedal na jeho oblé kameny. Obracel jsem se tváří k druhému břehu. Jeho temnou a teplou čáru bylo sotva vidět. Vlny proudící přes kameny vyvolávaly v chlapecké fantazii představu, že pluji na člunu, lodi nebo parníku do vzdálených přístavů. Vystupoval jsem ze sféry dětství a zároveň jsem v ní zůstával.

A dnes hledám sebe skrytého, pluji k již zřetelněji se rýsujícímu břehu, obracím se tváří k osudu, k Nevysvětlitelnému.

Zbigniew Chojnowski

Pohyb

Tam, kde plané ovocné stromy

Vytyčují usedlosti ztracené z očí, ze srdce.

Tam, kde se řady bříz, lip, javorů, dubů

Táhnou podél cest, větvemi vyměřují nebe.

Kde jsou hrady jako velká báje.

Tam, kde věže kostelů prorážejí hluchoněmotu času:

Strachuji se o příznivý neklid, přes obraty a zátarasy pevniny a osudu.

Denní a noční záležitosti se přelévají

Z nepaměti do zapomnění.

Příchozí z blížící se budoucnosti

Prohlíží se ve vyschlém proudu.

Pohne, navlhčí, inervuje jazyk, zemi?

Užitečnost

1.

Dokud měníš dech v motýla,

Potřebuje tě řeč.

Jsi nezbytný šumu jehličnanů, šťávám

Listnatých stromů, sloupům z neviditelného,

Podepíráš zeměkouli jako kdysi želvy,

Zpevňuješ půdu pod myšlenkami.

Obývají tě existence věcí, pojmy, nepolapitelnosti,

Které ti nepatří.

Nic nevzniklo jenom a díky tobě.

Vyplňuješ to, co je větší než ty.

Cesty tě nepotřebují natolik, nakolik toužíš

Po bezpečném směřování ke svému vlastnímu místu.

Předměty v domě potřebují tvé vědění,

Kde který leží a k čemu slouží.

Potřebují, potřebují tvé smysly,

Od prvního k šestému,

Zvedají tě nad úrovně, odnášejí z dusna

Sebelásky – vykupují z existence pro nikoho.

11. srpna 2009 (dva dny po Helenčině svatém křtu)

2.

(Turistika)

Pokolikáté necháváš dýchat to, co vidíš:

Stromy a houští stlačené na úbočích silnic,

Zakřivená jezera, spojující se do řetězců,

Kameny se setřeným nápisem,

Stavby-upíry se svěžími maskami

Z lesního listoví a soumraku.

Konzumuješ zdejší pastvu pro oči,

Kolem se rozpadají ozvěny.

Všechno, co je skutečné, je napsané klacíkem na vodě.

Cizí lidský příběh zraňuje.

To, co jsme potkali, otevírá

Ústa k rafinované prosbě

O dar tvého dechu, pohledů, myšlenek,

O oplodnění pevniny,

O volbu.

3.

(Dědictví)

Co se otiskne

Alespoň v tobě nebo ve vzduchu

Je pro ostatní.

„Co jste zač?“

Co jsou zač, že je to lákalo do lesa?

Prohlížejí si své fotografické odrazy

V průsvitech mezi smrky.

Partyzáni ze shořelého divadla slovní války,

Která se odehrává bez zkažení krve?

Vyšli zpod mechů, kapradí, podrostu,

Aby se oddělili od zdejšího hmyzu?

Co jste zač, pokud nejste

Bratry mravenců, brouků, komárů a much?

Kdo je s vámi, když vás tíží samota i ve skupině?

Koho zajímá, kdo je proti vám?

Nepřevedete energii hmoty.

Abyste odhalili svá černobílá tajemství,

Osvětlujete půlnoc sotva blikající baterkou.

Vaše přítomnost je měkčí než bronz, nevratná,

Vyráží na hvizd píšťalky bílé lokomotivy.

Odejde odtud s větším zpožděním než ozvěna

Přebíhajících srn.

Po otevření galerie „Básníci ze země Nord“

v Muzeu K. I. Gałczyńského, Pranie, 12. června 2010

Vůbec ale vůbec

Vůbec, ale vůbec se kvůli tobě nezmění

Rozpadající se románské, gotické a pruské zdi.

Vůbec nezajímáš přečtené i nepřečtené knihy.

Nic si z tvé existence nedělají ti, kteří přestože tě znají,

Mluví o tobě v televizi, rádiu a novinách.

Ti, kteří tě neznají, brzy na tebe zapomenou,

Stejně jako na ně zapomínáš i ty.

Kameni budeš navždy nekonečně průhledný.

A co je ti po tom, že do té nebo jiné věci vsákl tvůj dotek

Například kapkou potu, když není nic vidět, ani ty.

Kde jsi? Jak jsi?

Prozřetelnost

Z kamene? Ze záchvěvů vnitřků budovali sídla,

Abys zjistil, že život se odehrává ve společnosti

Osamělých a nevědoucích.

Z plochosti a stmívání nad vodami

Žádný pohled se neotevírá, ale ještě je.

Spokoj se se zbytky kronik,

Navrženou architekturou vzpomínek.

Věř v život jako v sérii zahajovaných

Nekonečných okamžiků.

Tvé utopené poklady,

Tvé stavby zhroucené v tobě,

Tvé ostrovy

Ať stráží:

Bezpočet jezer,

Řeky rozvodněné zapomněním,

Sídliště nedospaných snů.

Hledí na tebe Prusové

Ze zabitého Peruna rozptýleného v zemi,

Bílí rytíři z černých křížů

V dýmu krve a poslání.

Hledí na tebe

Němci z gotiky orientované na východ,

Mazuři z prachu kancionálů,

Warmiňci z prasklin v kapličkách,

Poláci z polí posetých mrtvolami, sváry a slávou.

Hledí na tebe

Vhánění sem a vyhánění odtud

Jako masy teplého a chladného vzduchu.

Ti, kteří se už neprobudí,

Nechť stráží gordickou pevninu

Svou kdysi živou zkušeností osudu.

U hrobu Immanuela Kanta

Kazimierzi Brakonieckému

Mieczysławu Jackiewiczovi

Architektura Kaliningradu se dlouhodobě zajizvuje jako nemocné tělo.

Dělá se mi zle a jsem si jist, že bych tady nikdy nechtěl bydlet.

Na náměstích podélných jako vojenské ranveje

Křičí bronzová torza.

Sídliště rozptýlená ve spěchu,

Aby jejich obyvatelé zapomněli,

Že se tu zdrželi jenom na krátký čas, na cestě do země,

Kde krása domovů a osob je běžným ovzduším,

Že „je jeden účel, skutečný úmysl u všech rozumných bytostí, a to je úmysl získat blaženost“.*

* Cit. z Immanuel Kant: Základy metafyziky mravů (Grundlegung zur Metaphysik der Sitten). Kant celý život prožil v Královci (něm. Königsberg). Překlad citátu Ladislav Menzel.

Mazurské odjezdy

Les, ve kterém borůvky padaly do otevřených úst,

Dýchal roji vteřin, vznášel se mezi jezerem a žitem.

Polní cesty bezpečné jako rituál vedly ke vchodům,

Otevřeným pro borovice a iluze.

Kopce hořely planými hruškami

A pod nimi se vinul kolejový násep, dnes bez kolejnic,

Jejichž začátek a konec se ztratil v cizích rukou.

Nejsou zde ti, kteří zatoužili první bolestí plic

Žít do posledního svítání nad cestami kolem Śniardw.

Rozhlížím se po okolí jako čerstvě zasazený strom.

Nad Śniardwami

Východními okny jsem hleděl na pole,

Západními na zmodralé Śniardwy.

Dům obklopovaly břízy, lípa, křoví jasmínu,

Letní, zimní, a ještě dvě další jabloně.

Mezi hloubkou živých plotů stál altánek,

V jeho ztrouchnivělém dřevu bylo tajemně a bezpečně.

Sem nedosahovaly dějiny. Hřbitov po Němcích

Nebo mazurský se rozpadal od stvoření světa

Mezi zdivočelými sladkými tújemi.

Pár stařečků – asi manželé Brandtovi –

Držel se zastřiženého plotu,

Obličeji byli obrácení k jezeru, nad nímž

Jsem spatřil trojúhelník ze světla;

Když jsem šel kolem, měl jsem chuť

Říct těm neznámým: „Guten morgen.“

Ve vesnici žili ti od Bugu, z okolí Vilniusu,

Kurpové a místní.

Moji varšavští vrstevníci mě během prázdnin nazývali rodákem,

Takže jsem se cítil jako černoch s rituálně propíchnutým nosem.

Sem nedosáhly dějiny? – otevřenými okny padalo

Cvrlikání vrabců, silná vůně jasmínu

A krav vyháněných na pastvu.

Vůně nakousnutého jablka

Vůně nakousnutého jablka stoupala do nosu,

Vysoká okna vedla na cestu a na východ.

Žáci ve třídě vyklízeli pole nebi

A zpívali „Buď navěky pochválen“.

Na stole mezi květinami

Knihy jako lahůdky.

Kaštany se leskly jako mokrá hlína,

Aby děti měly důvod k neexistenci samoty.

Břízy – andělé strážní se zelenými křídly –

Hrbily se a rovnaly ve větru.

Na dvorku trajektorie vlaštovek,

Ve vzduchu víra, naděje a láska.

Krávy na okolních pastvinách sklonily hlavy

A žvýkaly konce dlouhé, ostré trávy.

Vůně nakousnutého jablka stoupala do nosu,

Vysoká okna vedla na cestu a na východ.

Z dopisů mému dětství

1.

Spolužáci, s vámi jsem běhal po kočičích hlavách naší cesty.

To vámi smýkal do kouta dvorku vrabec nebo špaček,

I když byl vaším otrokem.

Ptáka jste drželi na provázku a on letěl,

Až z výšky, z jeho lehkého tělíčka,

Do studny, z níž jsme všichni pili vodu, spadla krev.

Tehdy vás jedna z vašich matek rozehnala

A já jsem stál stranou, za ocelovou ohradou

A ani předtím, ani pak jsem nezavolal,

Abyste ho pustili – nepřestřihl jsem uzdu.

Pták spadl, a když ležel naznak, roztáhla se křídla.

2.

V hranatém základu větrného mlýna, jehož tělo a křídla

Odnesl vítr od jezera a něčí ruce,

Vyhlašovali jsme si války. Nikdo z nás nevěřil

Na vlastní smrt, ostatně umírali jenom Němci.

Oloupané klacky s rukojetí, zastrčené do prasklin zdi,

Rachotily jako samopaly z televizního seriálu Čtyři z tanku a pes.

Na rozehřátý obličej se lepila zrnka písku

(Pod keři jsme odposlouchávali nepřítele)

A u tváře země naše srdce bila stále hlasitěji.

3.

(Manfred Kamiński)

Postaví se mezi dvě břízy, které představují bránu.

My hrajeme fotbal, on mlčí v čistém oblečku.

Co je nám po tom, že přestává být odtud.

Po nepředpojatém obličeji jeho matky tečou slzy

Jakoby bezdůvodně,

Obrací se na místní učitele: „Manfred a Bruno

Mluví doma jenom německy. Musí se co nejlépe

Naučit jazyk, jímž si budou vydělávat na chleba.“

4.

(Květnové)

Přikrčeni za neviditelnými boky stromů, hledali jsme se

S přesvědčením, že najdeme něco víc

Než sebe.

Stará žena voláním z verandy na bohoslužbu

Vylekala naše zasvěcené tváře

A v kostce času posypané soumrakem

Ještě trval rozstříknutý pach bezu a pivoněk.

Pak

v plesnivině zatuchlé křídy,

na vlnách šustících novin,

na měknoucích kolenech

Kolektivní litanie

na sošku postavenou v koutě pokoje domu Trzaskových,

na Marii,

na Matku ze Sádry.

5.

(Malí věštci)

Mezi silnicí vydlážděnou sliby

A polní cestou k vůni rozoraných brázd,

Mezi zemljankou a zeleninovou zahrádkou,

V pískovišti na kolenou nebo v podřepu

Nabírali jsme hrsti písku

A říkali, že to jsou naše děti.

Když jsme ho přehazovali a přesívali v prstech, věštili jsme:

Měla matka tolik dětí,

Tolik auto srazilo,

Tolik se v jezeře utopilo,

Tolik se na stromě pověsilo,

Tolik v letadle shořelo,

Tolik umřelo, než se narodilo,

Tolik odešlo a už se nevrátilo,

Tolik bylo náhodou zastřeleno,

Tolik na rakovinu onemocnělo,

Tolik ze schodů spadlo.

Ke kůži přilepená zrníčka v přesýpacích hodinách rukou

Věštila, že některé děti zůstanou naživu.

6.

(Ostrovy)

Pluli jsme za svítání na člunu do mlhy,

Vznášející se nízko nad hladkým jezerem.

Z dálky vystoupily Ďábelský a Pavoučí,

Ostrovy černozelené a husté jako smrtelné pasti

Zanechané neznámými.

Vesla se znovu a znovu odrážela od černé vody,

Cupala ji a bělila:

Kolem se postupně otevřely rány nepaměti.

Dvě básně o paměti

1.

To je pomsta těch, kteří tady žili přede mnou.

Jejich krev se otiskla ve vzduchu nad kopci

A ve vykácených stěnách lesů.

Bojím se plout po jezerech hustých zapomněním.

2.

Nad mojí zátokou dětství je pusto:

Na travnatém břehu leží rozházené kameny,

Z nichž jsme stavěli poloostrovy – odpluly s vlnami.

Vrby uschlé zevnitř se hroutí s šumem větví.

Kde rozvěsím svou paměť?

Připomněl jsem si

Připomínáním nepozvednu nikoho ze zemřelých.

Otevírám v proužcích času místo, osobu, chuť,

Barvy, tvar a temnou myšlenku s nimi spojenou.

Slétají se cáry přízraků.

Domáhat se jich by bylo šílenstvím.

Chrání mě před sebou samým,

Před zpustošením pohledu za očima a za oknem.

Zmírňují potřebu identity, která mne provází –

Pytel bez dna.

Na kopci u jezera

Otevřená – navždy –

Vcházíš bránou černou od rzi.

Z vrcholků tújí kane mrtvolný zápach.

Prasklá náhrobní deska odhaluje tmavý prostor.

Zůstává v něm kostra nebo uschlý kořen.

Nechceš se seznámit se žádným z těch mrtvolných míst,

Věcí, stezek, křížů, plotů, nápisů a suti.

Podruhé se raději vyhneš hřbitovu, jenž se rozkládá

Jako vysněná překážka paměti, zanechaná vlnami

Před usedlostí teplou dechem a zapáleným světlem.

Zamrzlé jezero

Slyšíš tání ledu – to je bručení

Spáče na dně.

Právě tam ležela Helmutova matka,

Vypadla ze saní při návratu na břeh –

Z těla jí vypluli úhoři.

Rozkládáš paže a s větrem v zádech

Suneš se po černé hladké ploše, jako bys procházel věčností.

Pospícháš k díře v ledu, z níž rybáři z Okartowa vytahují

Na mráz nevody postříbřené ploticemi a cejny.

Předjaří

Po svahu kopce, na kterém stojí dům, sbíháš ke břehu:

Ze zašpiněného sněhu vykukují sněženky,

Kočičky lísek rozjasňují vzduch,

Otíráš se o vrbu a vůně rozmrzajícího jezera

Vyhání nicotu ze dna krajiny.

Brodění ve Śniardwách

Jezero mlaská jazykem, až se voda konečně rozjasní –

Zpod kamene utíká rak a ruka stiskla

Sliz mníka – to je vítězství,

Perlová skořápka po měkkýši rozřezává nohu – krvácí,

Žlutá drť zvednutá ze dna září jantarem.

Śniardwy

Narodil jsem se:

Z vln nanášejících zelenavou pěnu a kovovou nicotu,

Z ryb, o nichž jsem si myslel, že se milují jako lidé,

Z kamenů vybraných z mělkého dna –

Uložil jsem je na půdě do tajemných řad k objevování.

Západ nad jezerem

Ve sférách tvrdne ticho, na západě krvácejí rty dne.

Barva odplouvá se světlem a kočka z oblaků se choulí

Do rudé panenky.

Z řady rákosu tryská soumrak a šustot.

Odrazy

Čisté kruhy na vodě se na slunci

Chvějí, vracejí a rozcházejí –

Oblaka stékají přes krystal na jezero

Od břehů porostlých stromy –

Než utopenec naruší

Odrazy věčnosti.

Ostří

Vlny Śniardw ostří břeh až po křoví, do kořenů.

Rezavějí v něm lahve odhozené v létě turisty.

Uvnitř tohoto ostrova křoví a stromů, u hromad odpadků,

Snáší se proužek světla – bříza.

Bříza před domem

Jezerní a domácká břízo,

Jež jsi ve všech břízách.

Přinesená žáky z lesa.

Zmrzačená kuchyňským nožem, krvácející šťávou.

S kůrou jako známá kůže.

Šelestící na pohraničí ticha.

Taková, jaká jsi.

Překročení

V kosočtvercích ostrých sítí plotu

Třpytí se zlaté šišky chmelu.

Tam cení zuby plevel,

Tam obouvá nohy měkká tráva.

Tam číhá jáma a černý smích,

Tady rozkvétají bílé dlaně mámy.

Právě odtamtud vychází s nekrytou kolébkou mezi nohama

Malá holčička.

Větvičky bílého rybízu objímají tu, která stojí na cestě,

Ty – také malý – setrváváš ve věnci z ohebného lískoví.

Je stále blíž

K jablku, které visí nejvýš,

K nejvzdálenější hvězdě,

K probuzeným touhám,

K nekonečnému dechu.

Ta malá letní jabloň

Ta malá letní jabloň rostla zároveň se mnou, pomíjeli jsme oba.

Když jsem šel po cestičce, skláněl jsem hlavu pod jejím kmenem

Nepřirozeně nataženým směrem k oknům.

V zimě na ní visela kůže ze slaniny pro sýkorky.

Ziutek Malski natahoval mezi jejími větvičkami pasti

Na vrabce, o nichž tvrdil, že jsou chutní.

Pod ní jsem nacházel prvosenky a fialky živější než vzpomínky.

Její první jablka, ještě zelená, jsem chtivě snědl.

Dnes se na mých zádech rozkládá stín její přítomnosti

A lépe vnímám míjené jabloně.

Za stodolou

Strakatá pole ohýbají hřbety.

Červenají se napůl živé domy.

Nad nepohostinně otevřenými dveřmi

Bělmo pavučiny zakrývá oči půdy.

V divokém sadu odděleném od parných žní

Stín rozvěšel studená plátna.

Na jabloni voní jablka,

O nichž si myslíš, že nikomu nepatří.

V lese

Erwinu Krukovi

Bál jsem se chodit sám po lese.

Byl plný borovic.

Kmeny se vinuly jako hadi,

Třpytily se červené slupky.

Zarostlé papilární dráhy lesa,

Zákopy ukrytých armád se rozběhly

Do různých stran, aby zmýlily.

Pod hřiby v jamkách číhala

Stvoření z pohádek a příruček do přírody.

Strach se chvěl, rozčepýřené větve

Drápaly rozjitřenou fantazii.

Stezky k cestě se skrývaly jako stopy paměti.

Jalovce podpíraly svými dlaněmi nebe.

Nebyla to strašidla lesa, která tlačila

Na žebrovaný vnitřek.

Les odpovídal ozvěnou ztracené bezpečnosti

Na volání z příkopů mé kosmaté neviditelnosti.

Ze strachu jsem povstal, do strachu se navrátím.

Že bázeň rozptyluje?

V lese rozptyluji bázeň.

Vracím se k vyhnání,

Které volá:

„Ciť, bdi!“

Pálení zaživa

Hrst popela, jíž jsem, rozsypává štědrou rukou

Bůh, Ježíš, Thanatos, hrobník, plačky a rodina.

Zastavil jsem se u zdi kostela,

Stál jsem v pomíjení času jako v ohni.

Chtěl bych do sebe, jakým jsem byl před chvílí,

Já tehdejší nejsem.

Jsem

Tam, nebo

Tady?

Přestoupil jsem práh.

Zanedlouho shořím

Jako průvod přecházející před očima,

Jako obnovující se hranice,

Kterou tohle náměstí rozpálilo doběla.

Jsi vždy

Jsi vždy v přestávce mezi neznámým počátkem

A neznámým koncem (těmi výmysly smyslu pořádku).

Nevíš, na které straně času žiješ.

Hromadí se a tlačí v tobě i u tebe osoby a věci,

Jako by chtěly zrušit sebe i tebe,

Toužícího spatřit čočkou jezera nekonečnou chvíli.

Návrat do nenávratna

Probudil jsem se na půdě v červeni mé lepkavé peřiny.

Bylo ráno a nebylo nikoho kromě mne, slepeného ze vzduchu.

Ze žebříku, z trámů, z prken podlahy, z truhel vytekla na písčitou půdu

Krev skutečnosti – všechno vybledlo.

Běžel jsem po schodech, po úbočí,

Paměť pocitů se zvedla k odletu,

Stál jsem u nohou mého domu, chtěl jsem se jich chytit,

Ale jeho ruce se bezvládně rozložily jako zahrada.

Zaslepená okna rozbil kámen, jasmín někdo vytrhal,

Pokácené vrby rozebrané na topivo, ohrazená políčka plevele.

Bylo učiněno mnohé, abych se stal cizí ke svému dětství.

Avšak to už dávno věděl můj sen.

Dům a obava

Tvůj dům začíná od temného chladu sklepa.

Tam sladce a kysele voní a hnijí jablka, zelí a okurky.

Tvůj dům protínají skřípající schody na půdu.

Nahoře, na příčkách žebříku, bojuješ se strachem z výšky,

Vstupuješ na střechu svého domu

A přidržuješ se vystupující tyče i obavy z pádu.

Zazděný

Jezero je hodné, voda hladí blankyt.

Tamten já si lehá na dno loďky.

Vyhrává na své vlastní struně

Pobyt v nebi, ale to je vysoké jako zeď.

Vlny se prudce pohnuly, zima a húlava

Vyhánějí loďku na břeh,

Jenž se zubí kameny.

Branka od zahrady zapadá rzí.

Nedaleko je dům

Se zazděnými okny a dveřmi.

Křik racka

Krzyśkovi

Křik racka otevírá nebe a vyjasněné Śniardwy.

Otevírají se vrátka dětství, jsou pohlednicí

Náhodou vytaženou z hromady zapomnění.

Vrba šelestí nad kamenným chodníčkem,

Loď připlouvá k druhému břehu.

Tehdy i teď se na ruce zmrzačené krátce

Po vypuknutí války objevují skvrny krve.

Po vhození slepého náboje do ohně.

Uvnitř ztrouchnivělého dřeva vrby začalo hořet,

Hasil jsem oheň jezerní vodou z lahve,

Jejíž sklo se rozsvítilo v masu dlaně.

Kdo to ví,

Že z těla vytryskla vina,

Vlny ji stále omývají.

Než jsem odešel do země Nód

Robertovi

Mohl jsem ho utopit ve Śniardwách

Jako na velké lžíci zlosti.

Nervózní ruce ho ztuhle tlačily,

Aby z vody nevyvstával ani jeden jeho vlas.

Zavolaly hlasy rodičů a já jsem uviděl

Jeho široce otevřené oči – dvě zesvětlená jezera.

Návštěva

Z kočičích hlav na kamenné schody zrušené verandy.

V pokoji, kde jsem si zapamatoval chuť

Růžové kyšky popíjené během horkého dne žní.

Kyselost a šero bídy, nečekaně úzko.

V místnosti, kde v lesku sklenic dospělí slavili,

Zakouřené stěny a pod oknem na zchátralém koberci

Nehybné tělo Banaśové.

Naproti její oteklé a vrásčité tváře

Jasný obličej Jana Pavla II.

Z hloubky domu přichází Wioletta,

Je mladší než já, ale vypadá starší.

V břichu nosí šesté dítě,

Její sladkost a mléčnost se loupe,

Plnost rtů kazí zanedbané zuby.

Mluví se mnou jazykem slz – z jejích očí,

Vyléčených ještě v dětství ze šilhavosti,

Kane modř někdejších Śniardw.

U Grużewských

U Grużewských si sedáme, kde je místo, blíž

I dál od stolu staršího než vzpomínky.

Při slově „Baša“ pan Henryk sklání hlavu

A zvedá k očím svou bochníčkovou ruku.

Paní Grużewská říká, že onemocněla na Alzheimera,

Knížku Śniardwy má na nočním stolku.

Říká: „Zbyšku, jak ty si to všechno dobře pamatuješ.“

Na polní cestě

Na polní cestě jsou kaluže po dešti.

To zem otevřela své oči.

Do jejich hliněných vnitřků padá chlad:

Táhne od rozcuchaného plevele a od strnišť,

Táhne od trnových a divokých větviček růží a hlohu,

Táhne od šedi hromad kamení a z nebe.

Tady mnohokrát pomineš a změníš se jako teplý let motýla.

Dvě básně o zemi

1.

Můj průzračný stín vychází z vůně země

A nikomu nepřekáží.

Avšak když se ponořený až po stehna do černozemě

Prohrabávám ke své tváři,

Za stromy se chvěje svítání

A něco se zachechtá nad polem.

2.

Nad rozhrabanými brambořišti se vznáší dráždivý

Voňavý dým pálených bramborových natí.

Z polootevřených dlaní, ze zuhelnatěné slupky brambory

Vypařuje se tajemství země – ovoce pamatování.

Požár

Podél vůní z bramborových a řepných polí

Roste mokrý soumrak.

V průsvitu mezi štíhlými kmeny dvou borovic

Rozráží noc pochodeň nad stodolou.

Vznáší se zápach spálených těl

Koní, prasat a krav.

Na střechách kolem praskají tašky.

Před domem zvedám hlavu k oknům,

Hoří zvnitřku jako oči mé matky.

Dýchání

Od břehu ke břehu Śniardw bílo a hladce.

Zapínám si boty do vázání běžek a kloužu po sněhu.

Lyže perforují křupající vrstvu srostlou s ledem.

Ještě nevím, že narazím na kulaté díry v ledu,

Nad nimiž dřepí, klečí milovníci ryb,

Loví je na třpytky.

Ještě nevím, že si pospíším

A budu volat dechem do mrazu

A obsahovat sebou celým

Hrdlo, srdce, plíce, svaly a kostru,

Abych se uvolnil z nepřítomnosti.

Rytmus Śniardw

A.

Vlny bijí o břeh jezera jako srdce o zvon.

Jeho zvuk se mění v racka,

Rdesno ptačí se dotýká kůže na zádech.

Vedle s nohama ve vodě leží Řek,

Hraje se mnou nepřítomným magnetické šachy,

Figurky a pěšci ťukají o černá a bílá políčka plechu.

Kravské řetězy se vlečou po měkkém písku

Nebo bubnují po kočičích hlavách.

Automobil vjíždí na dlažbu jako pochod vojsk.

Starší bratr ve špalíru javorů a luk

Jde naproti kameni, jenž ho udeří do skráně.

Snění

Nad jezerem za svítání nebo za soumraku

V první zemi

Jako Antaios

Můj rodokmen

Narozeniny

Místo narození

Výmoly

Na začátku

V Jeruzalémě

V kuchyni

Konec prázdnin

Guty

Na štíhlém sloupku z betonu

Silnice se kroutila, v javorech se hromadilo světlo

Tenkrát v Nových Gutách přestali

Vracím se k výhybce – na území močálů

Dvorek a chlév Mocarských od cesty

Usedlost Gogołowských byla otevřená

Mezi sítí hřiště a lípou u školy

Výpary na vysušeném mokřadu u Grużewských

Nad Pisiaky černá pavučina

Kolem Zabielských po požáru

Gogołowiané, černí ptáci pod korouhví

Naše šedivá země

Nemluvy

Renata

Dopis od Orfea

Jara

Básně o naději

Paměť

Nénie

Co se vznáší

Logos

Krutynia

Nedá se srovnávat

Historikovi

Mezi cáry země