Libor Martinek

Těšínský básník Henryk Jasiczek

Literární portrét

polského spisovatele

Lektorovali

Prof. dr hab. Bogusław Bakuła

Doc. PhDr. Vladimír Novotný, Ph.D.

Doc. PhDr. Martin Pilař, CSc.

© Doc. PhDr. Libor Martinek, Ph.D.

ISBN 978-80-88463-04-7 (pdf)

ISBN 978-80-88463-05-4 (ePub)

ISBN 978-80-88463-06-1 (mobi)

ISBN 978-80-88463-07-8 (wooky)

Motto

Moje wiersze nie są nowoczesne,

moje wiersze nie są staroświeckie,

moje wiersze są tyko potrzebne,

kiedy kogoś bardzo boli serce.

Moje wiersze są tylko potrzebne,

kiedy brak ci własnego ogrodu,

moje wiersze najlepiej zrozumiesz,

kiedy smutek przyjdzie bez powodu.

Úvod

Někteří lidé se objeví ve správný čas na správném místě a svou aktivitou ovlivní chod společenských, kulturních a politických událostí. K takovým osobnostem bezesporu patřil i polský básník Henryk Jasiczek.

Z Jasiczkovy tvorby psané v polštině vyšly dva české výbory – Krásné jak housle (Ostrava, 1962) a Pokus o smír (Praha, 1967) v překladech Ericha Sojky (1922–1997), Oldřicha Rafaje (1934–2010) a Jana Pilaře (1917–1996). Touto cestou Jasiczek vstupuje do kontextu české literatury také z hlediska psaného jazyka, kterým jinak přináleží k polské literatuře. Z hlediska územního, jako představitel polské tvůrčí obce působící na českém Těšínsku, náleží Jasiczek plným právem do kulturní sféry České republiky i bývalého Československa. Bylo by chybou, kdybychom polské umělce z českého Těšínska nezahrnovali do kultury státu, na jehož území žijí a kde jejich díla vznikají. Demokratický stát má být zárukou zachování všech práv národnostních menšin. Osud Henryka Jasiczka je příkladem toho, že za totalitního režimu jednoznačně převážily zájmy politické nad zájmy kulturními a nad potřebami tvůrčí vrstvy jedné národnostní menšiny v Československu. Zvláště silně se tato tendence projevila po „internacionální pomoci“ armád Varšavské smlouvy v srpnu 1968.

Životopis Henryka Jasiczka přinášejí články Życiorysu zazdrościli mu nawet przyjaciele (Životopis mu záviděli dokonce přátelé[1]) a Jeden spośród nas (Jeden z nás) z pera jeho blízkého přítele a redakčního spolupracovníka v časopisu Zwrot (Obrat), historika, publicisty a společensko-kulturního pracovníka Jana Rusnoka (1927–2003), z něhož jsme v další biografické kapitole ponejvíce vycházeli.

Životopisné údaje o autorovi jsou nastíněny tak, aby vynikla vazba mezi životem a dílem Henryka Jasiczka, avšak naším cílem není podat podrobný obraz autorovy biografie, ani hledat její zrcadlení v literárních dílech (umělecké literární dílo je vůči autorovi jako psychofyzické osobnosti jedině znakem). Snažíme se přitom respektovat autonomii literárního uměleckého díla, abychom se nedopustili nadinterpretace z hlediska hlubinného vztahu strukturalistické triády autor – dílo – čtenář. Práce je primárně zaměřena na texty vydané tiskem. Ani epistolografické prameny nebo rukopisy z Jasiczkovy pozůstalosti nezůstaly mimo oblast zájmu této monografie, včetně Jasiczkových pamětí.[2]

První, rozsáhlejší část monografie usiluje o dialogické chápání dvou literárních (i politicko-společenských) kontextů – polského a českého v regionu českého Těšínska i v obou zemích. To umožňuje spatřovat různé sporné otázky (tzv. dialogemy), které jsou dány autorským viděním světa, nakladatelskými poměry i záměry, literárněkritickými ohlasy, vědeckými rozbory i běžnou četbou, v průsečíku diskursů polské menšinové literatury a českého, popřípadě polského literárního života. Soustředěná pozornost je věnována interpretaci Jasiczkovy poezie, upřednostněna je jeho reflexivně-filozoficky laděná lyrika. Nejsou opomenuty Jasiczkovy „básnické komentáře“ historických událostí v regionu Těšínského Slezska, ani autorova společensky angažovaná poezie, ovlivněná estetikou socialistického realismu, zohledněná však do té míry, aby nevznikl příliš jednostranný pohled na tematiku autorovy poezie a její příslušnost k určitému literárnímu proudu. Vazba Jasiczkovy poezie na folklor je připomenuta tehdy, pokud nám tato relace umožní lépe osvětlit specifické rysy autorovy poetiky. Analyzována je také jeho próza, folklorně stylizované a humorně laděné krátké prózy v nářečí, reportáže z cest, částečně publicistika, tvorba pro děti, v menší míře se soustřeďujeme k spisovatelovým odborným či popularizujícím textům na téma regionu, práci pro divadlo a rozhlas,[3] které by si vyžadovaly odlišný metodologický přístup, přičemž na epistolární žánry (korespondence apod.) koncentrujeme pozornost zejména tam, kde to vyžadoval kontext celku díla (a to i přes jisté nevýhody těchto pramenů, jako je diskontinuita a torzovitost, nedůslednost v datacích či lokalizacích dopisů atd.).

Ve druhé části monografie je pozornost orientována na vztah literatury a hudby v díle Henryka Jasiczka. Dané téma nebylo zvoleno náhodně, neboť k hudebnosti Jasiczkova slova se vyjadřoval i Milan Rusinský, který konstatoval její stupňování od sbírky ke sbírce, a dokonce příčinu tohoto jevu připočítával „i vlivům českých současných lyriků“ (RUSINSKÝ 1969: 8). Nehodláme s tímto tvrzením polemizovat, ale domníváme se, že kořeny „hudebnosti“ Jasiczkovy lyriky lze kromě sféry možných literárních vlivů hledat i jinde.

Objasněna je problematika dobových mechanismů diferenciace a zobecňování literárních významů (tzv. ideologemat) v rámci překladatelského a generačního diskursu, jakož i regionálního povědomí. Na Jasiczkově osobnosti a díle lze prostřednictvím srovnávací metody demonstrovat i problematiku meziliterárních vztahů. V intencích prací nitranské školy literární komunikace je Jasiczkova tvorba zkoumána jako modelový obraz dobového pohledu na svět, atmosféry nebo životního pocitu. Ve spisovatelově snaze vyjádřit životní pocit a ideál působí dobové ideologie, jejich idiomatická představivost a obraznost, která jako by někdy zastírala lidské meritum tohoto pocitu a ideálu. Nejde nám jen o přímočarý výklad prostředků a symbolů dobové poetiky na příkladu díla Henryka Jasiczka,[4] často zveličující partikulární hlediska, která tvoří jenom povrchovou vrstvu hlubších, vlastních tendencí doby vyjadřujících lidské aspirace. (MIKO 1982: 100) Jasiczkovo dílo je zkoumáno také jako výraz autorových uměleckých ambicí vůči světu a lidstvu.

Monografie o Henryku Jasiczkovi je odpovědí na výzvu našeho někdejšího vedoucího semestrální doktorandské stáže v r. 1997 na Těšínské pobočce Slezské univerzity v Katovicích (Uniwersytet Śląski w Katowicach – Filia w Cieszynie) prof. dr hab. Edmunda Rosnera (1930–1998): „Często stawiamy pytanie o miejsce Henryka Jasiczka w cieszyńskim piśmiennictwie, w całej polskiej literaturze. Aby na to pytanie odpowiedzieć, muszą najpierw opaść emocje, a potem muszą być przeprowadzone rzetelne badania, zmierzające zarówno do rozpoznania jego niełatwej drogi życiowej (co nieco w tym zakresie zrobiono), też jego ideowej ewolucji, jak również do oceny jego twórczości przez analizę jego dzieł i kontekstu kulturowego. Dopiero po wykonaniu tych prac możliwe jest opracowanie syntezy, możliwe jest napisanie monografii Henryka Jasiczka, wymierzającej mu sprawiedliwe miejsce w całokształcie literatury na Śląsku Cieszyńskim“ (ROSNER 1995: 120; Často se ptáme na místo Henryka Jasiczka v těšínském písemnictví i v celé polské literatuře. Abychom odpověděli na tuto otázku, musí nejprve ochladnout emoce, pak musí být proveden důkladný výzkum směřující jak k poznání jeho nejednoduché životní dráhy /něco málo se v této oblasti udělalo/, tak jeho ideového vývoje, ale také k hodnocení jeho tvorby prostřednictvím analýzy jeho děl a kulturního kontextu. Teprve po vykonání těchto prací bude možné zpracovat syntézu a napsat monografii Henryka Jasiczka, která by určila jeho správné místo v celku literatury na Těšínském Slezsku).

1. Životopis Henryka Jasiczka

Henryk Jasiczek se narodil 2. 3. 1919 v Kottingbrunnu u Vídně jako nemanželské dítě tehdy dvacetileté Heleny Jasiczkové (1899–1989).[5] Vychováván však byl nejprve u prarodičů Karola Jasiczka (1874–1940) a Anny Jasiczkové, rozené Knoblochové (1878–1962), která se starala o tři ze sedmi dětí, přeživší epidemii úplavice v Bohumíně v r. 1914. Nejmladší dítě Anny Jasiczkové – Gertruda – měla v době Henrykova narození právě rok (nar. 3. 3. 1918).

Jasiczek byl pak vychováván u příbuzných – Antoniho a Ewy Knoblochových – do r. 1921 v Neborech, poté v Oldřichovicích-Tyrské, daleko od matky i od prarodičů, kteří se přestěhovali z Těšína do Trzebini v Polsku. Henrykův dědeček Karol Jasiczek byl topičem v hutích v Třinci, Bohumíně a Leobersdorfu, aktivně se účastnil polského národního hnutí, které bylo na Těšínském Slezsku soustředěno také v prostředí katolického duchovenstva. Spolupracoval s P. Józefem Londzinem a stavební parcelu, kterou vlastnil v Třinci, daroval Związku Śląskich Katolików (Svazu slezských katolíků); na tomto pozemku vzniklo sídlo svazu a čítárna, dnes je zde budova pošty. (GERATOWSKI 1988: 85)

Henryk svého otce nikdy nepoznal. Byl jím bankovní úředník v Bohumíně Henryk Getreu,[6] jenž se narodil ve Stryji nedaleko Lvova.[7] Díky bankovním operacím během války a dodávkám potravin pro armádu shromáždil Getreu značný majetek, za který si koupil titul barona. Příjmy jeho rodině zajišťovaly také nemovitosti ve Stryji. S Helenou Jasiczkovou se Getreu seznámil v Bohumíně v r. 1916. Helena, když měla asi 17 let, se tady také věnovala amatérskému divadlu. Společná setkání usnadňovala skutečnost, že dívka tehdy pracovala jako vychovatelka dětí a guvernantka v zámožných rodinách, ale i to, že navázala srdečné přátelství s Getreuovou sestrou Wandou. Nejčastěji se všichni tři vídali po divadelních představeních a organizovali nedělní výlety za město. Na jaře 1918 Getreu s ohledem na situaci na západní frontě vypravil kvůli bezpečnosti svou manželku s dětmi do bezpečnějšího Stryje a sám zůstal v Bohumíně. Ke konci války se Karol a Anna Jasiczkovi rozhodli přestěhovat z Bohumína do Těšína. Odjezd rodiny Henryka Getreua a také rodičů Heleny Jasiczkové napomohl konečnému naplnění tužeb v dosavadním platonickém vztahu. Getreu, jemuž rodina pohrozila vyděděním, odjel do Vídně, zatímco do okolí rakouské metropole byl na začátku podzimu delegován z třinecké huti Karol Jasiczek, aby pomáhal na stavbě Leobersdorf Stalwerke. Daleko od rodinných kořenů tak mohlo přijít na svět dítě, které nebude překážet dalším životním plánům matky a neposkvrní čest rodiny. Jasiczkovi pravděpodobně počítali s pomocí Getreua, s rekompenzací zneuctění jejich dcery, dokonce se změnou rozhodnutí jeho rodiny ohledně rozvodu a svatbou s Helenou. Karol Jasiczek se nemohl vyrovnat s ostudou, jakou jeho dcera přinesla rodině, a dokonce došlo ke sporu mezi jejími rodiči. Poctivý Karol se nesmířil také s tím, že jeho žena od začátku o všem věděla a neinformovala ho. Matka si oblíbila Helenu, zatímco Karol favorizoval Trudu – o 19 let mladší Heleninu sestru (Gertruda Jasiczková se po provdání jmenovala Czakańska). Avšak hrdá a pyšná Helena odmítla veškerou pomoc a přízeň Henryka Getreua. Ten ihned po skončení první světové války spolu s rodinou vycestoval do USA, kde ve 30. letech zemřel. Jediným gestem ve prospěch syna byla výplata 20 tisíc polských marek, složená v Sirotčí pokladně Těšínské banky. Tato částka měla usnadnit Henryku Jasiczkovi start do života, ale peníze vlivem devalvace měny ztratily na hodnotě a budoucí spisovatel je nevyužil. (GERATOWSKI 1988: 21–25) Zmizely v propadlišti dějin, jak si Jasiczek poznamenal ve svém zápisníku z počátku 70. let minulého století. Zůstal jen komplex otce, vyjádřený mj. slovy: „Chciałoby się podejść do ojca, poklepać go po ramieniu i z gorzkim uśmiechem powiedzieć: No widzisz, jakoś dałem sobie radę bez ciebie, ale wierz mi, że było mi ciebie i to nieraz, bardzo brak. I chyba nie gniewam się na ciebie. Tylko kiedy byłem dzieckiem, było mi czegoś strasznie żal (...), śniłeś mi się (...). Uśmiechałeś się do mnie. Byłeś taki sam, jak na zdjęciu, które darowała mi mama. Ale sen zniknął, tylko w metryce, w rubryce Vater, świeciła przekreślona grubą linią biała pustka. Może już dawno umarłeś!? Ale nie opłakuję twojej śmierci. Nigdy ciebie nie znałem. Jesteś dla mnie tylko pojęciem, białą pustką przekreśloną grubą linią.“[8] (Chtělo by se přijít k otci, poklepat mu na rameno a s hořkým úsměvem mu říci: Tak vidíš, nějak jsem si bez tebe poradil, ale věř mi, že jsi mi, a to nejednou, scházel. A nejspíš se na tebe nezlobím. Jenom když jsem byl dítětem, bylo mi něčeho strašně líto /.../, zdálo se mi o tobě /.../. Usmíval ses na mne. Byl jsi stejný jako na fotografii, kterou mi darovala máma. Jenže sen zmizel, jenom v matrice, v rubrice Vater svítilo tlustou čárou přeškrtnuté bílé prázdno. Možná jsi už dávno zemřel?! Avšak neoplakávám tvou smrt. Nikdy jsem tě nepoznal. Jsi pro mne jenom pojmem, bílé prázdno přeškrtnuté tlustou čárou.)

Na přelomu května a června 1919 Jasiczkovi opustili Kottingbrunn a odjeli do Třince, odkud se zanedlouho přestěhovali do Těšína. Důvodem návratu do Polska bylo zapojení Karola Jasiczka do národnostních záležitostí; v r. 1919 organizoval v Třinci vystoupení polských dělníků proti armádní demarkační linii a za ovládnutí polskou administrativou oblasti dohodnuté dne 5. 11. 1918, což vůči němu vzbudilo nelibost českých orgánů. Na začátku roku 1920, tedy v době přípravy na plebiscit, Jasiczkovi bydleli v Těšíně na ulici Srebrna (Stříbrná). V okamžiku, kdy bylo učiněno rozhodnutí o rozdělení Těšínského Slezska, Karol Jasiczek se angažoval v organizování pohraniční stráže v Těšíně a jeho dcera začala pracovat v první polské celnici v Těšíně. (IBIDEM: 25–26)

V prvním období života malého Henryka o něj pečovala babička Anna. Dítě bylo nezasvěceným představováno jako sirotek po předčasně zemřelé (na tuberkulózu) Helenině sestře – Anně. Po přestěhování se Jasiczků do Trzebině v Polsku, kde dědeček Karol dostal práci v huti zinku, byl Henryk odevzdán na výchovu k příbuzným Knoblochů do Neborů (rodina zde žila v domě č. 96 do r. 1921, pak se přestěhovala do Oldřichovic-Tyrské). Henrykova matka Helena se v r. 1924 provdala za soustružníka Józefa Strózika, jenž pocházel z Chrzanowa, a o svého prvorozeného syna se nezajímala, snad jen jednou přijela do Tyrské, objala dítě a krásná, pěkně upravená a navoněná odjela. Poté se Henryk s matkou viděl ještě jednou v Těšíně, kam přijela již se svým manželem, ale ten se rozhodně stavěl proti tomu, aby si nemanželského syna své ženy vzal do své péče. Kromě toho měli Strózikovi další dvě děti – dceru Teresu (* 1928) a syna Leopolda (* 1933), což rovněž komplikovalo situaci. (IBIDEM: 28–39)

Malý Henryk pomáhal v domácím hospodářství, pásl dobytek (Antoni Knobloch /1887–1956/ byl bratrem Henrykovy babičky, a kromě hospodaření na velkém statku vedl řeznictví a obchodoval s dobytkem). S tetou Ewou Knoblochovou (1879–1936) vycházeli dobře, dokonce ji nazýval „mamulkou“, strýce, „tatulka“ Knoblocha, se trochu bál s ohledem na jeho přísnou povahu a řeznickou profesi, do které se strýc snažil zasvětit i útlého a nesmělého Henryka. Také obě dcery Knoblochů, o devět let starší Marie (nar. 1910; provd. Eichnerová) a o čtyři roky mladší Franciszka (1914–1986; provd. Starzyková), ho měly rády. Materiálně se Henrykovi vedlo dobře, ale bolestně prožíval, když mu jeho kamarádi nadávali do bastarda a když se při nějaké příležitosti dozvěděl, že mamulka a tatulek nejsou jeho skutečnými rodiči. (IBIDEM)

Po absolvování základní školy v Oldřichovicích (1926–1930)[9] pak navštěvoval měšťanskou školu (1930–1934) v Třinci. Poté nastoupil do učení v tamním zahradnictví Schindlerově a Kretschmerově, odkud však odešel z důvodu špatných vztahů s nadřízenými a také kvůli bitce se Schindlerem, před kterým bránil svého kamaráda Wilhelma Recmanika. V letech 1936–1938 pokračoval v učení na zahradnickém učilišti v Chrudimi, které již mělo charakter střední školy. Snad měl v úmyslu zůstat mezi Čechy natrvalo, když si po škole našel práci u Jana Mikoláška[10] v obci Hradečno u Kladna, kde se věnoval úpravě léčivých bylin. Koncem r. 1938 se vrátil na Těšínské Slezsko a získal práci v třineckých železárnách. Přiměly ho k tomu politické události předcházející začátku druhé světové války, obsazení českého Těšínska Polskem po mnichovské kapitulaci v r. 1938, ale i to, že do Hradečna přišli utečenci ze Sudet, kde převzali vládu Němci. Od března 1939 pracoval v zahradnictví třinecké huti a vrátil se i ke svému působení v harcerském hnutí (Harcerstwo Polskie).[11] (IBIDEM: 41–49)

Během války se Jasiczek připojil k odbojovému hnutí. Nejprve spolupracoval se svými sousedy z Oldřichovic-Tyrské Jerzym Sporyszem a jeho zetěm Janem Heczkem, kteří v r. 1941 navázali kontakt s bělským střediskem Kół Przyjaciół Związku Radzieckiego (Sdružení přátel Sovětského svazu). „Kola“ se na přelomu let v r. 1941–1942 přeměnila v buňky Polské dělnické strany (Polska Partia Robotnicza, zkr. PPR). Jan Heczko přitom řídil komunistické podzemí v oblasti Třinecka. Díky tomu, že byl naverbován až během války, unikl zatčení gestapem, které na Třinecku v listopadu 1942 tuto organizaci rozbilo. Jasiczek pak navázal spolupráci s podzemní komunistickou skupinou Tempo, kterou řídil Gabriel Jurčak. Jasiczek se nejvíce zasloužil o vydávání polskojazyčného podzemního časopisu Naprzód, který byl mutací českého Tempa, vydávaného Jurčakem. (HELLER 1982: 62–75; MARYNČÁK 1960: 54) Jasiczek v časopise debutoval nejen jako redaktor, ale i jako básník, některé z těchto válečných veršů pak zařadil do své knižní prvotiny Rozmowy z ciszą (Rozhovory s tichem; Český Těšín, 1947). V huti poznal svou budoucí ženu Marii Dolákovou (6. 12. 1922 Lazy – 1. 9. 1988 Český Těšín) z Orlové, jejíž otec Jan, český komunista a člen odbojového hnutí, zahynul v Osvětimi. (IBIDEM: 51–60)

Od mládí se Jasiczek projevoval jako těšínský patriot, často připomínal práva své národnostní menšiny. Nebyl však šovinistou; k Čechům měl evidentně příznivý vztah. Poté, co složil maturitu na Pedagogickém gymnáziu v Orlové v r. 1952, od následujícího roku studoval dálkově na Karlově univerzitě v Praze žurnalistiku a polštinu (1953–1959). Z té doby se datují jeho styky s významným českým polonistou a polonofilem Karlem Krejčím (1904–1979). Mnoho přátel měl také mezi spisovateli. Pro Krajské vydavatelství v Ostravě připravil k vydání překlady do polštiny z poezie předních českých a slovenských soudobých básníků Poetyckie pozdrowienia (Básnické pozdravy; 1961), na nichž se podílel sedmi překlady básní. Z Jasiczkovy tvorby vyšly dva v úvodu zmíněné české výbory – Krásné jak housle (Ostrava, 1962) a Pokus o smír (Praha, 1967). Jasiczek se dočkal i překladů své poezie do cizích jazyků.[12]

Na začátku své společenské a umělecké kariéry se Jasiczek ocitl mezi nejvíce protěžovanými osobnostmi regionu. Byl účastníkem komunistického hnutí odporu a po válce se stal okresním tajemníkem KSČ v Českém Těšíně, byl členem komise pro otázky národnostních menšin při Krajském výboru KSČ v Ostravě, členem předsednictva Okresní národní rady a Krajské kulturní rady. Po válce byl zaměstnán jako redaktor polských komunistických novin Głos Ludu (Hlas lidu), které spoluzaložil. Redigoval rovněž Kalendarz Głosu Ludu (Kalendář Hlasu lidu), od r. 1954 přejmenovaný na Kalendarz Zwrotu (Kalendář Obratu) a od r. 1962 vycházející pod názvem Kalendarz Śląski (Slezský kalendář).[13] Patřil k aktivním polským osvětovým pracovníkům, v r. 1945 se podílel na založení Polského kulturně-osvětového svazu v Československu (Polski Związek Kulturalno-Oświatowy, zkr. PZKO).[14] Vedl Literárně-uměleckou sekci (Sekcja Literacko-Artystyczna, zkr. SLA) při Hlavním výboru (Zarząd Główny, zkr. ZG) PZKO. Byl spoluzakladatelem Svazu polské mládeže v Československu (Stowarzyszenie Młodzieży Polskiej w Czechosłowacji) a v jeho rámci působícího harcerského hnutí a na určitou dobu se také stal oblastním náčelníkem. Byl členem Svazu slezských spisovatelů (Związku Pisarzy Śląskich), Svazu československých novinářů (od r. 1950), Svazu československých spisovatelů (od r. 1952), příležitostně byl přizváván na jeho výbor a byl delegátem na jeho sjezdech. Působil také jako člen poroty finále československé recitační soutěže a zúčastnil se množství literárních setkání spolu s českými i slovenskými spisovateli, jak dokládá i osobní korespondence autora. Absolvoval celou řadu kulturních akcí v Polsku, udržoval kontakty s významnými polskými spisovateli.[15] Vydal se na náročné zahraniční cesty po Evropě, na Blízký východ, do Asie, na Kubu a své zážitky z cest shrnul do literárních reportáží. Vystoupil rovněž na 3. kongresu středoevropské kultury (Incontri Culturali Mitteleuropei), který se konal 23. 9. 1968 v italském městě Goricia. Referát jeho vystoupení[16] byl otištěn ve Zwrotu. (JASICZEK 1968b: 18–19)

Jasiczek díky svým cestám a četným setkáním udržoval řadu kontaktů s významnými polskými spisovateli, mj. s Aleksanderem Baumgardtenem (1908–1980), Annou Kamieńskou (1920–1986), Tadeuszem Kijonkou (* 1936), Zofií Kossak-Szczuckou (1890–1968), Bolesławem Luboszem (1928–2001), Gustawem Morcinkem (1891–1963)[17]. Osobně poznal Leopolda Staffa (1878–1957),[18] Jarosława Iwaszkiewicze (1894–1980)[19] aj. Je třeba připomenout i jméno Tadeusze Nowaka (1930–1991), který složil na Jasiczkovu památku básnický epitaf (s významnými verši: „/.../ a już czas kopytem grzebie / i na ciebie zrzuca szalej[20] // Zrzuca szalej i niepamięć“[21] – a čas už kopyty hrabe / a na tebe shazuje jízlivost // Shazuje jízlivost a zapomnění). Z českých spisovatelů se Jasiczek přátelil s Janem Nohou (1908–1966),[22] Oldřichem Šuleřem (1924–2015), s nímž vydal publikaci Bratrství v boji (Ostrava, 1960)[23] a později se mu věnoval i překladatelsky. (ŠULEŘ 1960: 138–140) Mezi těšínskými básníky si oblíbil Władysława Młynka (1930–1997), Ewu Milerskou (1915–1985), spolupracoval s historiky Janem Rusnokem a Ludwikem Brożkem (1907–1976), beskydskými etnology a folkloristy, zejména s Karolem Danielem Kadłubcem (* 1937).[24] Absolvoval také nespočet setkání se čtenáři v regionu, vystupoval i v programech festivalu Gorolski święto (Horalský svátek) v Jablunkově. Kontakty udržoval i s polskými diplomaty, například s někdejšími konzuly PLR v Ostravě Stefanem Wengierowem (1909–1978), jenž přednesl proslov i na básníkově pohřbu (WENGIEROW 1999: 7), a Włodzimierzem Janiurkem (1924–2011).

Henryk Jasiczek měl všechny předpoklady k tomu, aby udělal závratnou kariéru ve stranických strukturách. Brzy ho však začaly trápit pochybnosti o správnosti hlásaných hesel a zejména o rozporuplných činech vládnoucí moci. Zápasil s cenzurou, často byl volán k odpovědnosti stranickými orgány. Nejvíce ho hnětlo, že nemohl otevřeně psát o národnostní politice nebo o historii mateřského regionu. V r. 1957 se Jasiczek stal natolik nepohodlným, že byl odvolán z místa odpovědného redaktora Głosu Ludu, když odmítl uveřejnit sérii protigomułkovských článků. Tehdy se zhoršil jeho zdravotní stav, v březnu 1957 se podrobil operaci lebky a na začátku léta téhož roku lékaři zjistili, že má pokročilou tuberkulózu. Od května 1957 do dubna 1958 se léčil v nemocnici v Jablunkově, v níž pracovaly sestry alžbětinky,[25] pak v protituberkulózní léčebně ve stejném městě.[26] Nicméně během nemoci se zajímal o úroveň těchto novin, s níž rozhodně nebyl spokojen: „Czasami biorę do ręki »Głos«, miotany najróżniejszymi uczuciami. Nie mogę zrozumieć to straszne nieporozumienie, jakim było mianowanie redaktorami ludzi, którzy poruszają się w polszczyźnie, jak słoń wśród porcelany. Najokropniejsze są dziwolągi i przekłady Szurmana. Jego styl jest jakiś okropnie drewniany, poczwarny i nieudany. Czytanie tych łamańców językowych sprawia mi ból fizyczny. Krzan wprawdzie nigdy nie grzeszył poprawnością w przekładach, ale to, co jest teraz, przechodzi ludzkie granice.“[27] (Občas beru do rukou „Hlas“ a zmítají mnou nejrůznější pocity. Nemohu pochopit to hrozné nedorozumění, jakým bylo jmenování redaktory lidí, kteří se pohybují v polštině jako slon v porcelánu. Nejstrašnější jsou Szurmanovy podivnosti a překlady. Jeho styl je strašně dřevěný, nestvůrný a neobratný. Čtení těchto jazykolamů mi způsobuje fyzickou bolest. Krzan vskutku nikdy nehřešil správností v překladech, ale to, co je teď, překračuje lidské hranice.) V jiném dopise si stěžuje na nízké kompetence redaktorů, které nestačí na očekávání čtenářů Głosu Ludu: „Czasami aż przykro czytać ten nasz »głosik«. Taki jest prowincjonalny, płytki, naiwny i bezmocny (...). A czytelnicy! Mówią: Tyle mogą dać, na wiele ich stać, czyli uważają redaktorów za nieuków, prymitywów, tchórzów, serwilistów i nicponi! Tak mi się wydaje, że musi coś się stać po moim powrocie. Albo »Głos« będzie gazetą, albo pakuję manatki i odchodzę.“[28] (Někdy až s lítostí čtu ten náš „hlásek“. Tak je provinční, mělký, naivní a nemotorný. A čtenáři! Říkají: Tolik mohou dát, mají na víc čili myslí si, že redaktoři jsou ignoranti, primitivové, zbabělci, servilisté a marnotratníci! Takže si myslím, že by se po mém návratu mělo něco stát. Buď bude „Hlas“ novinami, nebo si sbalím kufry a odejdu.)

V době Jasiczkova pobytu v sanatoriu ho navštívili členové regionálního souboru Gorol (Horal) a také novináři z polských periodik Przekrój (Průřez) a Trybuna Robotnicza (Dělnická tribuna). Dokonce mu bylo nabídnuto místo šéfredaktora „Tribuny“ (GERATOWSKI 1988: 98). To mj. vypovídá o tom, že v Polsku byl Jasiczek jako žurnalista velmi ceněný, ale z rodinných důvodů nakonec nabídku nepřijal (Jasiczkova manželka se nechtěla stěhovat do tak velkého průmyslového města, jako byly Katovice). Patřil navíc k nejreprezentativnějším osobnostem českého Těšínska, takže byl například pozván v květnu r. 1957 na slavnostní setkání spojené s návštěvou delegace polské vlády v Praze. (IBIDEM)

Henryk Jasiczek se do redakce Głosu Ludu již nevrátil. V létě r. 1958 se stal šéfredaktorem časopisu určeného dětem Jutrzenka (Jitřenka) v Českém Těšíně a v této funkci vytvrval až do 16. 5. 1970. V letech 1959–1966 pracoval jako redaktor polské sekce Krajského vydavatelství v Ostravě (pozdější vydavatelství Profil), kde kromě publikací autorů SLA (Stowarzyszenie Literacko-Artystyczne – Literárně-umělecké sdružení) při HV PZKO redigoval rovněž Kalendarz Śląski (Slezský kalendář; 1962–1970). V r. 1966 rezignoval na místo v redakci Profilu (do r. 1970 si ponechal řízení polské edice) a do března 1970 vedl kulturní rubriku měsíčníku Zwrot v Českém Těšíně.[29]

Důležitá je i Jasiczkova práce pro divadlo. Spolupracoval s Polskou scénou Těšínského divadla i s Loutkovým divadlem Bajka, pro které přeložil české divadelní hry.[30] Úzce kooperoval s polským vysíláním Československého rozhlasu v Ostravě, pro které psal publicistické programy různých žánrů a na rozličná témata, ale umísťoval zde i své beletristické příspěvky.[31]

Zároveň s postupující demokratizací ve společnosti se zvýšila Jasiczkova publicistická a kulturně-politická činnost. V r. 1963 uveřejňuje v Červeném květu odpověď na anketu k III. Sjezdu svazu československých spisovatelů[32]: „Najít nějakou univerzální pravdu o pravdě, věřte, není lehká věc. Každý máme svoji životní pravdu, kterou zpřesňujeme a obohacujeme o výsledky poctivého hledání v nás a kolem nás. Pravda je ovšem problém filozofický, složitý, z kterého může bolet hlava. Hlavně ze sporů »pro a proti«, i když věc nemusí být tak složitá, uvědomíme-li si, že pravdou může být jen to, co neodporuje logice faktů, to jest vědeckému zkoumání a prověřování skutečnosti. Slovo »pravda« padlo na III. sjezdu čs. spisovatelů mnohokrát. Pravda o našem životě, pravda v literatuře, pravda o období kultu ap. Uvědomil jsem si, že jsme urazili kus cesty dopředu – chceme vrátit slovům a pojmům jejich původní smysl. Kult osobnosti, dogmatismus a úzce s ním spjatý schematismus přivodily devalvaci slova. Slovo »pravda« neznamenalo vždy pravdu, »lež« lež, »upřímnost« upřímnost. Pravda byla v nás jako potok, který v době sucha teče hluboko v zemi pod vyprahlým korytem. Nechci tím říci, že byly všechny naše počiny a závěry nesprávné. Jsou fakta a skutečnosti, výsledky poctivého nadšení a úsilí, které i ten nejhlubší kritický rozbor nemůže zvrátit. Nebezpečí bylo v tom, že jsme často fideisticky věřili na slovo, že jsme jakékoliv hluboké přemýšlení a pochybování umlčovali v sobě z obav nebo z pohodlnosti, nebo nepřipouštěli princip disciplíny, upevňující jednotu myšlení pro jednání ve prospěch věci. Když jsme se v nitru zneklidňovali pochybnostmi, buď jsme to připisovali na vrub maloměšťáckého kolísání, anebo jsme se přeli se svým svědomím, že jedinec i tak nic nezmůže a celková pravda našeho hnutí je rozhodující nad dílčí pravdou v občanském, stranickém nebo tvůrčím životě. (...) Domnívám se, že člověk musí svoje přesvědčení prohlubovat novým poznáním a novou zkušeností. Pohodlí, ješitnost, sebejistota, nechuť ke vzdělání, nechuť k samostatnému přemýšlení, zkoumání, hledání, pochybování, obava z vyjadřování vlastních myšlenek vedly k pohodlnému přitakávání a přežvykování nedomyšlených nebo zkreslených pravd, které bezmyšlenkovitým opakováním se rozrůstaly v plevel dogmatických frází. Ustavičné zkoumání a pochybování, hledání lepšího je hnací silou společenského vývoje. Jinak bychom dnes orali radlicí místo traktorem. Přesvědčení o správnosti marxistické myšlenky nemá nic společného se slepou, emocionální vírou. Je podložena zkušeností miliónů lidí, sledováním zákonitého procesu dějin, ekonomiky, filosofie, není výsledkem zbožného přání, ale vědeckých faktů. Kritická bdělost v našem nitru, kritická skepse nemá nic společného s pesimismem a myšlenkovou bezvýchodností, se skepsí, která zvlášť na Západě v buržoazních tvůrčích kruzích je stavěna jako program. Myslím, že i v abstraktním umění, které vychází z přesvědčení nemožnosti objektivního poznání skutečnosti, je tato skepse programem. V období kultu byla většina pravd nanášena shora. Diskuse byla proto, aby akceptovala, aniž by měnila nebo vnášela nové prvky a poznatky. Nedostatek důvěry v lidi, jejich zdravý úsudek byl častým rysem minulosti. Pravda je pojem revoluční a nemůže být chápána jinak, jsme-li dialektiky v myšlení a jednání. XXII. sjezd KSSS a po něm XII. sjezd KSČ rozšiřují prostory pro tuto pravdu, oproštěnou od nevíry v člověka, pro pravdu stranickou, to znamená vědeckou a permanentně kritickou, pro pravdu, která neexistuje mimo lidské jednání a jeho úsilí o proměnu světa. V zanícených, promyšlených a často i polemických střetnutích na III. sjezdu čs. spisovatelů šlo o prohloubení komunistického přesvědčení a podporu společenského poslání spisovatele v boji o lidskou čest a důstojnost.“ (JASICZEK 1963: 195–196)

Na okresní konferenci KSČ v březnu 1968 v Karviné Jasiczek vystoupil s diskusním příspěvkem, jenž byl posléze otištěn v Głosu Ludu. (JASICZEK 1968a: 1) Angažoval se i ve Svazu československých spisovatelů, který podporoval reformní kurz ÚV KSČ a jeho tajemníka Alexandra Dubčeka.

Vstup armád Varšavské smlouvy do Československa přinesl Jasiczkovi nejen trpké zklamání z nesplněných očekávání demokratičtějšího vývoje ve společnosti. Za své sympatie k uvolnění ve straně a společnosti se po srpnu 1968 ocitl mezi nejvíce diskriminovanými osobnostmi polské inteligence českého Těšínska. O tom, jak viděl okupaci Československa, vypovídá vystoupení v ostravském vysílání Československé televize a Československého rozhlasu. Hovořil jménem Poláků českého Těšínska, vstup armád ostře odsoudil a užil slova „okupace“. Podobně se vyjádřil ve svém článku v Listech. (JASICZEK 1969a: 6) Z jeho prohlášení můžeme usuzovat i na šlechetný úmysl autora morálně bránit polskou menšinu v Československu, když součástí armád Varšavské smlouvy, které 21. 8. 1968 zahájily okupaci Československa, byla také Polská lidová armáda. Jasiczkovo prohlášení bylo oceněno předními českými intelektuály, jak o tom svědčí četné dopisy, které autor článku o hořké příchuti těšínských jablíček obdržel, počítaje v to dopis členů „kroužku překladatelů z polštiny“ z 12. 11. 1968, který byl pravděpodobně iniciován Karlem Krejčím. Členové kroužku v tomto dopise jmenují H. Jasiczka mezi nejvýznamnějšími osobnostmi polské kultury – A. Mickiewiczem, J. Słowackým, F. Chopinem, S. Żeromským a J. Andrzejewským.[33] Byl to právě Jerzy Andrzejewski, jenž v dopisech uveřejněných v polském emigračním časopise Kultura, vycházejícím v Paříži v letech 1947–2000, veřejně odsoudil okupaci Československa armádami Varšavské smlouvy.

Následky Jasiczkova postoje na sebe nenechaly dlouho čekat. K 15. 3. 1970 byl odvolán ze Zwrotu, 15. 5. 1970 vyloučen z KSČ a vůbec vyřazen ze společenského života. Ztratil podporu HV PZKO. Nepostavil se za něj ani Konzulát Polské lidové republiky v Ostravě, v němž se zřejmě odrážela celková nestabilita politické situace v Polsku v důsledku změn ve státním a stranickém aparátu po prosincových událostech na Pobřeží.[34] (K. JAWORSKI 2000: 55) Łada Krumniklowa (1929–2007) vzpomíná na situaci, která odhaluje praktiky polského konzulátu po srpnových událostech a na začátku normalizace k dalšímu ničení nepohodlných lidí, zejména vlastenecky cítících Poláků z českého Těšínska: „A sprawozdanie ówczesnego Konsulatu PRL? Wszak tam właśnie nasi, tutejsi ludzie, członkowie PZKO, knuli plany likwidacji ludzi typu Jasiczka. I to drugi raz w jego życiu. Posiadam oryginalny dokument z Konsulatu PRL właśnie z lat likwidatorskich. Są w nim nazwiska likwidatorów, nazwiska likwidowanych, są daty, tematy i postanowienia. Zaczęło się już we wrześniu 1968 roku, dosłownie miesiąc po napaści bratnich armii na Czechosłowację. Już wtedy panowie likwidatorzy – nasi pezetkaowscy działacze, przygotowali i uzgodnili listy osób, którym zabroniono wstępu do Polski. Na liście było 16 osób, w końcu pozostało 8 nazwisk z adnotacją, że w razie konieczności uchylenia zakazu jako ostatniemu uchylić Jasiczkowi. Na spotkaniach wyrażano zadowolenie, że nikt oficjalnie nie krytykował listy osób, co mogłoby wywołać niewłaściwą reakcję wśród obywateli. Oficjalnie nie wpłynął do Konsulatu ani jeden protest! Wystarczyło jednak odwiedzić Konsulat, posypać głowę popiołem, potem, po przejściu granicy, ucałować polską ziemię. Wtedy powracano do łask. Cztery nazwiska z owych ośmiu kazał na listę wciągnąć członek PZKO A. M.[35] Niestety strona polska na podstawie charakterystyk napisanych przez wielkiego literata A. M. zażądała konkretnych sankcji dla tych, którzy byli na liście: zakazu pełnienia jakichkolwiek funkcji, zwłaszcza w życiu Polonii zaolziańskiej. Nastąpiły zwolnienia z pracy – z redakcji Zwrotu oraz Głosu Ludu, a nawet wykluczenia tychże z szeregów PZKO. W tych sprawach toczyły się konsultacje polskich organów z Katowic i czeskich z Ostrawy. Wśród zwolnionych znalazł się Jasiczek.“ (KRUMNIKLOWA 2004: 4–5; kurziva autorky; A hlášení tehdejšího Konzulátu PLR? Vždyť právě tam naši vlastní zdejší lidé, členové PZKO spřádali plány na likvidaci lidí Jasiczkova typu. A to podruhé v jeho životě. Vlastním originální dokument z Konzulátu PLR právě z likvidátorských let. Jsou v něm příjmení likvidátorů, příjmení likvidovaných, jsou data, témata a rozhodnutí. Začalo se již v září 1968, doslova měsíc po útoku bratrských armád na Československo. Již tehdy pánové likvidátoři – naši pézetkáovští aktivisté, připravili a odsouhlasili seznam osob, kterým byl zakázán vstup do Polska. Na seznamu bylo 16 osob, nakonec zbylo jen 8 příjmení s poznámkou, že v případě nevyhnutnosti odvolání zákazu by měl být jako poslední Jasiczek. Na setkáních byla vyjádřena spokojenost s tím, že nikdo oficiálně nekritizuje seznam osob, což by mohlo vyvolat nežádoucí reakci mezi obyvatelstvem. Oficiálně nepřišel na konzulát ani jeden protest! Stačilo ovšem konzulát navštívit, posypat si hlavu popelem, pak, po přechodu hranice, políbit polskou zem. Tehdy byla udělena milost. Čtyři příjmení z oněch osmi nařídil uvést na seznam člen PZKO A. M. Bohužel polská strana na základě charakteristik napsaných velkým spisovatelem A. M. žádala konkrétní sankce pro ty, kteří byli na seznamu: zákazu plnění jakýchkoli funkcí, zejména v životě záolžské Polonie. Došlo k vyhazovům z práce – z redakce Zwrotu a Głosu Ludu, dokonce vyloučení stejných osob z řad PZKO. V těchto otázkách probíhala konzultace polských orgánů z Katovic a českých z Ostravy. Mezi vyhozenými byl i Jasiczek.)

Uskutečnily se i pokusy znevážit Jasiczkovy zásluhy v hnutí odporu za druhé světové války. (SIKORA 1995: 3) Nesměl publikovat[36] u nás, ani v Polské lidové republice,[37] vycestovat do zahraničí, dokonce ani do Polska, kam jej nepustili, přestože tam žila jeho matka. Ostravský prozaik Oldřich Šuleř uvádí, že když se chtěl Jasiczek vidět s matkou, mávali na sebe, stojíce na protilehlých březích řeky Olzy (ŠULEŘ 1994: 5), což lze považovat za legendu. Od 1. 9. 1970 až do smrti Jasiczek pracoval v tiskárně v Českém Těšíně jako korektor.[38]

Jedním z nemnoha pozitivních momentů Jasiczkova života v té době byly oslavy jeho padesátin v r. 1969, které proběhly z iniciativy Svazu československých spisovatelů v Ostravě a Praze. Ministerstvo kultury Československa pro něj uspořádalo slavnostní oběd na zámku Hradec nad Moravicí.[39] (GERATOWSKI 1988: 163) Nechybělo ani narozeninové přivítání přátel, spolupracovníků u Jasiczkových doma.[40] Situace ve společnosti se postupně a poměrně rychle zhoršovala, 16. 5. 1969 bylo například zastaveno vydávání Listů, 13. 10. 1969 byly z KSČ vyhozeni mnozí významní spisovatelé.[41]

Za svou kulturně-společenskou činnost byl Jasiczek mnohokrát oceněn a vyznamenán (také Svazem československých spisovatelů). K těm nejdůležitějším oceněním patří Krzyż Oficerski Orderu Odrodzenia Polski (Důstojnický kříž řádu znovuzrození Polska) udělený básníkovi v r. 1967.

Jasiczkův osud za normalizace rozhodně nebyl lehký. Nejen že na něj byla uvalena anatéma, byl vyobcován, exkomunikován ze společnosti, ale Jasiczek také těžce prožíval to, že někteří známí, dokonce dávní přátelé, najednou se mu začali vyhýbat. Přecházeli na druhou stranu ulice, odvraceli se... Dokonce nebyl pozván na oslavy třiceti let založení Głosu Ludu, přestože noviny spoluzakládal.

Edmund Rosner se s Jasiczkem setkal v této pro básníka pochmurné době poblíž státní hranice, kam autor „Hovorů s tichem“ chodíval na procházku se svým psem. „Kilkakrotnie rozglądał się na wszystkie strony, sprawdzał, czy nie jest śledzony, nim siadając na pobliskiej ławce zaprosił mnie na pogawędkę. Snuł przede mną swoje marzenia, opowiadał o tym, że Wilhelm Szewczyk[42] rzekomo stara się dla niego o członkowstwo w ZLP i to może spowodować cofnięcie zakazu druku i przede wszystkim zakazu przekroczenia granicy do Polski, nad czym przede wszystkim bolał. Czepiał się każdej wiadomości, która mogła zawierać nadzieję na zmianę sytuacji. Opowiadał też z bólem o stanowisku prezesa Kondziołki[43] do niego. Zarzucał mu fałsz i obłudę i rozgoryczony wyrzucił z siebie, że istniejący system nie jest reformowalny. Jest nieludzki, niszczy każdego kto myśli samodzielnie.“ (ROSNER 1995: 119; Několikrát se rozhlédl na všechny strany, zjišťoval, jestli není sledován, než si sedl na blízkou lavičku a přizval mě k rozhovoru. Líčil mi své touhy, vyprávěl o tom, že Wilhelm Szewczyk údajně usiluje o to, aby se stal členem ZLP, což by mohlo zrušit zákaz publikování, a především zákaz překročení hranice do Polska, na což si především stěžoval. Chytal se každé informace, která mohla obsahovat naději na změnu situace. Vyprávěl s bolestí o postoji předsedy Kondziołky vůči němu. Měl mu za zlé falešnost a pokrytectví a rozhořčeně ze sebe vychrlil, že existující systém není reformovatelný. Je nelidský, ničí každého, kdo uvažuje samostatně.)

Podobně vzpomíná Władysław Sikora (1933–2015) v rukopisné vzpomínce Prawdzihwa sztuka zawsze komuś przeszkadza, Powrót Henryka Jasiczka (Skutečné umění vždy někomu překáží, Návrat Henryka Jasiczka) na to, jak si ostrakizovaný básník povzdychl, že „robotnice drukarni pytały mnie, czy byłoby ze mną lepiej, gdybym pisał tak, jak się tego po mnie żąda, kiedy to potwierdziłem, rzekły do mnie – przepraszamy, ale pan to nie jest normalny, każdy przecież ma na względzie własną korzyść, a może przy tym pan sobie myśleć, co chce! Tyle że ja bym tego jednak nie potrafił...“[44] (dělnice v tiskárně se mě ptaly, jestli bych se neměl lépe, kdybych psal tak, jak se to po mně chce, když jsem to potvrdil, řekly mi: promiňte, ale vy nejste normální, každý přece dbá o vlastní prospěch, a přitom si můžete myslet, co chcete! Jenomže to bych nedokázal...).

Básníkova tvorba však z povědomí čtenářů nezmizela ani v době, kdy se jeho jméno nesmělo veřejně vyslovovat. Jasiczkovy básně se u nás i v Polsku objevovaly pod pseudonymy nebo kryptonymy přejících mu osob.

Jasiczkovou největší láskou zůstaly Beskydy. Výlety do Beskyd, ale i Tater mu umožňovaly nacházet krásu v přírodě, když už ji nenacházel v lidech, a zapomenutí na existenční problémy, které vznikaly také z důvodu špatně placené, přitom nesmírně náročné práce v tiskárně.

Z interního pohledu věnoval vzpomínku na Jasiczka příslušník generace „Prvního rozletu“ Władysław Sikora. Připomíná v ní, že neurologickými problémy, které souvisely s nádorem na podvěsku mozkovém, mohl Jasiczek trpět již od r. 1966 (ve skutečnosti mnohem dříve). „Natrafiłem bowiem na ślad, że poddał się wtedy badaniom lekarskim. Nie był zresztą w stanie, tak rozumowałem, otrząsnąć się z szoku sierpniowego (1968) ani jako humanista, ani komunista »obiektywny«. Inna rzecz, że wtenczas stosowano wobec niego terror psychiczny, zawożąc go w sierpniowe rocznice do ostrawskich więzień oraz do sali przesłuchań (chodziło, być może, o podejrzewanie go także o łączność z międzynarodowym żydowstwem?)“ (SIKORA 1995: 2; Narazil jsem totiž na stopu, že se tehdy nechal vyšetřit. Nebyl totiž schopen /jak jsem se domníval/ se vzpamatovat ze šoku srpna /1968/ ani jako humanista, ani jako „objektivní“ komunista. Jinou záležitostí bylo, že byl tehdy vystaven psychickému teroru, během výročí srpna ho odváželi do ostravských věznic a k výslechům /podezřívali ho snad také ze spojení s mezinárodním židovstvem?/).

Při jedné z výprav na Slovensko organizované Sportovním sdružením Slavoj 10. 10. 1976 při sestupu z horského štítu Veľký Choč Jasiczek upadl, poranil si nohu a stěžoval si na silné závratě. O tři dny později byl umístěn na interním oddělení nemocnice v Českém Těšíně a 6. 11. 1976 převezen na neurologické oddělení nemocnice v Karviné.

V jednom z dopisů adresovaných Anně Kamieńské popsal Jasiczkův stav jeho přítel Jan Rusnok: „Piszę do Pani (...) na polecenie H. Jasiczka, bo on sam pisać nie może i to, niestety w dosłownym słowa tego znaczeniu. Już bowiem od miesiąca leży w szpitalu (aktualnie w Karwinie) sparaliżowany. Ma częściowo unieruchomioną prawą część ciała. Najgorsze jest to, że jego stan chorobowy się, jak dotychczas ciągle pogłębia. Początkowo jeszcze trochę chodził i względnie wyraźnie mówił. Obecnie mówi z wielkim trudem, słabo i bardzo niewyraźnie. Coraz gorzej też porusza dotkniętymi kończynami. Nie może również czytać wskutek utrudnienia czynności mózgowych. (...) Jedną z przyczyn Henrykowej choroby jest na pewno jego stan psychiczny, długotrwałe stresy w następstwie stosowanej wobec niego dyskryminacji (...).“[45] (GERATOWSKI 1988: 111; Píšu Vám /.../ na doporučení H. Jasiczka, jelikož on sám psát nemůže a to, bohužel, v doslovném významu tohoto slova. Už totiž měsíc leží paralyzován v nemocnici /aktuálně v Karviné/. Má částečně nehybnou pravou část těla. Nejhorší je to, že jeho nemoc se dosud stále zhoršuje. Zpočátku ještě trochu chodil a relativně zřetelně mluvil. V současnosti mluví se značnými obtížemi, slabě a málo srozumitelně. Stále hůř také hýbe postiženými končetinami. Nemůže ani číst vlivem zhoršení mozkové činnosti. /.../ Jedním z důvodů Henrykovy nemoci je samozřejmě jeho duševní stav, dlouhodobý stres v důsledku diskriminace, která je proti němu používána /.../.)

Jasiczek byl na svou žádost i na přání rodiny převezen 20. 11. 1976 domů. Z dalšího Rusnokova dopisu A. Kamieńské se dozvídáme o dalším zhoršení básníkova stavu: „(...) nie mam dobrych wieści. (...) po dotychczasowych badaniach lekarze nie mają zdaje się pewności co to jest. Zaczynają się skłaniać, że to może być guz. Stan chorego się stale pogarsza. Przestał już w ogóle mówić, tylko czasem usiłuje jakby poruszyć wargami. Już tylko leży i nie potrafi się sam na łóżku ułożyć (...). Porozumiewać się z nim można tylko przez zadawanie prostych pytań, na które odpowiada ruchem głowy. W domu czuje się o wiele lepiej – psychicznie, pod opieką najbliższych (...)“ (GERATOWSKI 1988: 11; /.../ nemám dobré zprávy. /.../ po dosavadních zkoumáních lékaři nemají zřejmě jistotu, o co jde. Začínají se přiklánět k názoru, že to může být nádor. Stav nemocného se stále zhoršuje. Přestal už úplně mluvit, jenom někdy se snaží jakoby pohnout rty. Už jenom leží a nedokáže si sám lehnout na postel /.../. Dorozumět se s ním je možné jenom pokládáním jednoduchých otázek, na které odpovídá pohybem hlavy. Doma se cítí mnohem lépe – psychicky, v péči nejbližších.)

Nemoc postupovala poměrně rychle a Jasiczkovi stále více ubývalo sil, k čemuž se Jan Rusnok vrátil v korespondenci s Annou Kamieńskou z ledna 1977, neboť ta se ho mj. dotazovala na to, zda byl Jasiczek v okamžiku smrti při vědomí a jestli trpěl (HESKA-KWAŚNIEWICZ 1994: 124): „Podczas moich kolejnych odwiedzin u niego widziałem jak szybko słabnie. Ostatnie pytanie na jakie mi jeszcze skinieniem głowy odpowiedział, mniej więcej na tydzień przed śmiercią, było potwierdzenie, że nie odczuwa żadnych boleści. (...) Najtragiczniejsze było to, że przez ostatni miesiąc nie mógł mówić. Nie potrafił niczego przekazać, a było widać, jak bardzo pragnie.“[46] (GERATOWSKI 1988: 113; Během svých dalších návštěv u něj jsem pozoroval, jak rychle slábne. Poslední moje otázka, na kterou mi ještě kývnutím hlavy odpověděl, bylo potvrzení, že necítí žádnou bolest. /.../ Nejtragičtější bylo to, že poslední měsíc nemohl mluvit. Nedokázal nic sdělit, přitom bylo vidět, jak moc chce.)

Henryk Jasiczek zemřel doma 8. 12. 1976 v 21. 30 hodin obklopen svými nejbližšími.[47] Poslední pomazání Henryku Jasiczkovi udělil třinecký kněz Erwin Durczok. Jasiczek si údajně přál být pohřben podle církevních zvyklostí. (GERATOWSKI 1988: 112)[48]

Básníkův pohřeb 12. 12. 1976 byl důstojným uctěním jeho památky, dokonce ho lze hodnotit jako určitou tichou manifestaci polské menšinové společnosti českého Těšínska. Pohřeb se uskutečnil v římskokatolickém kostele Nejsvětějšího Srdce Ježíšova v tehdejších Gorkého, dnešních Masarykových sadech v Českém Těšíně. Polonista Edmund Rosner připouští, že to byl zároveň protest vůči Hlavnímu výboru PZKO, který na Jasiczkův pohřeb nejen že nedelegoval žádného svého oficiálního představitele, ale dokonce zakázal svým zaměstnancům, aby se ho zúčastnili.[49] Funkcionáři PZKO takto odhalili svou pravou tvář. Ne všichni zaměstnanci Polského kulturně-osvětového svazu tento zákaz respektovali. Například Helena Sikorová (roz. Krężeloková), manželka básníka Władysława Sikory, která tehdy pracovala jako hlavní účetní PZKO, se na pohřeb přeci jen odvážila, jak na to ostatně vzpomíná W. Sikora:

„Trzeba by zapytać Bronki Babilon,[50] jak było na pogrzebie?“ powiedział Henryk Szmeja.[51]

„Po co zaraz Bronki? Było wiele ludzi, msza żałobna, przemówienia nad grobem...,“ odparła moja żona, wtenczas główna księgowa ZG PZKO.

„Ty byłaś na pogrzebie?“ patrzał oburzony sekretarz.

„A co? Z mężem byliśmy. Przecież chowano człowieka!“

(SIKORA 1995: 5–6; „Je třeba se zeptat Bronky Babilonové, jak bylo na pohřbu?“ řekl Henryk Szmeja. „Proč hned Bronky? Bylo hodně lidí, smuteční mše, proslovy nad hrobem...,“ odpověděla moje žena, tehdy vedoucí ekonomka HV PZKO. „Ty jsi byla na pohřbu?“ divil se pobouřený tajemník. „A co? Byli jsme s mužem. Vždyť pochovávali člověka!“)

Po Jasiczkově smrti bylo téměř nemožné uveřejnit nekrolog. Kazimierz Santarius jako šéfredaktor Głosu Ludu byl volán k zodpovědnosti za to, že publikoval noticku o Jasiczkově pohřbu. (SIKORA 1995: 5) Redakci Magazynu Kulturalnego (Kulturní revue), časopisu, který tehdy vydával krakovský Dům kultury Pałac pod Baranami, se bdělost cenzury podařilo oklamat. O Jasiczkovi psali přátelé jako o Wiktoru Rabanovi – to byl Jasiczkův pseudonym ještě z dob okupace – a četli jeho verše. Edmund Rosner tvrdí, že po Jasiczkově umlčení se některá jeho drobná literární díla objevila i na stránkách emigračních časopisů ve Švédsku a v USA. (ROSNER 1997a: 265) Autor bohužel neuvádí, o které časopisy konkrétně šlo. Naštěstí pro nás je podrobně vyjmenovává Leszek Arkadiusz Geratowski.[52] (GERATOWSKI 1988: 17, 23) V závěru nekrologu za Henryka Jasiczka, podepsaném kolektivním autorstvím „Polacy z Zaolzia“, jenž byl zveřejněn i v pařížské Kulturze, stálo: „Zmarł duchowy następca Pawła Kubisza. Do wyniszczania polskości na Zaolziu przyczynili się – przypomnijmy to – Edward Gierek, ówczesny wielkorządca Śląska i śląski Iwaszkiewicz – Wilhelm Szewczyk.“ (KULTURA 1977: 140; Zemřel duchovní nástupce Pawła Kubisze. K ničení polství na Záolží se přičinili – připomeňme to – tehdejší velkořídící Slezska Edward Gierek a slezský Iwaszkiewicz – Wilhelm Szewczyk.)

*

Jasiczkovi někteří jeho kolegové vyčítali, že neměl správný vztah k mladým autorům. Dávali mu za příklad Pawła Kubisze, který se více zajímal o adepty literatury a objevil například talent Adolfa Dostala (1941–1963). Příčinu toho lze spatřovat v povaze Jasiczkova mládí a v absenci přirozeného otcovského domu. Neměl smysl pro duchovní otcovství, jež by projevoval mladým básníkům. Neznamená to však, že by mladé talenty ignoroval.[53] Jako šéfredaktor Zwrotu uveřejnil básně Bronisława Bielana (* 1936), zorganizoval večer mladých básníků, na kterém kromě Bielana vystoupili Bronisław Procner (* 1929), Władysław Sikora (1933–2015), a edičně připravil antologii mladých autorů Pierwszy lot (První rozlet; Český Těšín, 1959). (SIKORA 1995: 2)

Určité spojení se záležitostmi P. Kubisze měla také neoblíbenost Jasiczka u mladší generace polských spisovatelů z českého Těšínska, neboť byla více méně zakomponována do antagonismu dvou vedoucích spisovatelských osobností regionu. Z externího pohledu těšínského polonisty Edmunda Rosnera tento konflikt spočíval v ideových a zčásti organizačních příčinách tvůrčího stanoviska Jasiczka jako vedoucího Literárně-umělecké sekce (Sekcja Literacko-Artystyczna) PZKO. Mladí autoři neakceptovali zaměření tvorby adresované především rodilému čtenáři z regionu, odvrhovali potřebu přiblížení tvorby vkusu obyvatel Záolží[54] a naopak hlásali princip formování vkusu čtenářů prostřednictvím vlastního estetického názoru. Chtěli překročit regionální bariéry a vystoupit na polském literárním trhu. Jasiczek těmto aspiracím a snahám příliš nerozuměl a jako zkušenější člověk se obával toho, že se tvorba záolžských spisovatelů mine s očekáváním rodilých čtenářů, což by mělo mj. za následek ztrátu vlivu na jejich národní vědomí. Nepochybně Wilhelm Przeczek a Władysław Sikora a později i další spisovatelé vyvedli záolžskou literaturu mimo ploty československého/českého Těšínského Slezska a zapojili ji do různých aktuálních proudů polské národní literatury. Jako literární kritik si Rosner nemohl nepoložit otázku: „Czy jednak równocześnie zachowali oni kontakt z polskimi czytelnikami na Zaolziu?“ (ROSNER 1995: 117; Zachovali současně kontakt s polskými čtenáři na Záolží?[55]) Na tuto otázku Rosner ve své době nedokázal odpovědět: „Na to pytanie muszą dopiero dać odpowiedź badania socjologiczne i badania recepcji rodzimej literatury“ (IBIDEM; Na tuto otázku musí teprve odpovědět sociologické výzkumy a výzkumy recepce nativní literatury). Na Rosnerovu výzvu dnes můžeme odpovědět kladně: Przeczkova a Sikorova díla byla v regionu českého Těšínska čtena a stala se oblíbenými mezi místními čtenáři. (MARTINEK 2004d: 147–222; MARTINEK 2009e: 33–36)

Edmund Rosner připomíná ještě jeden možný aspekt sporů. Jasiczek totiž zastával nejen celou řadu postů v záolžském i celostátním kulturním milieu, ale i politické funkce v regionu, o nichž jsme se zmínili v úvodu. Kumulování rozhodujících pozic v jeho rukách mohlo vyvolat nespokojenost u zainteresovaných osob.[56] Na jeho adresu se také objevily výtky, že brzdí rozvoj literatury na tzv. Záolží. Rosner sice neznal všechny příčiny těchto výhrad, ale zdálo se mu, že byly oprávněné jen zčásti: „(...) Jasiczek w różnej formie zabiegał o przecieranie dróg młodym swoim kolegom w Polsce, wstawiał się za nimi w redakcjach różnych pism, np. w »Poglądach« i »Głosie Ziemi Cieszyńskiej«, lub odbywał z nimi spotkania autorskie, np. ZLP w Opolu“ (ROSNER 1995: 118; Jasiczek se různým způsobem snažil o otevření cesty svým mladým kolegům v Polsku, přimlouval se za ně v redakcích různých časopisů, např. v Názorech a Hlasu těšínského kraje, nebo s nimi absolvoval autorská setkání, např. ZLP[57] v Opolí). Tento těšínský polonista si rovněž připamatovává situaci, k níž došlo v prosinci 1989 u příležitosti 13. výročí úmrtí Henryka Jasiczka, kdy se zúčastnil vzpomínkové besedy na jeho téma. Jeden z účastníků besedy, sám významný záolžský tvůrce, snad ve snaze ji snést z výšin ke konkrétním záležitostem, prohlásil, že se Jasiczek z politického hlediska uměl dobře postavit, vycítil správný vítr, který si nechal foukat do zad, aby vždy vyhrál. Na to prof. Karol Polak replikoval, že takový postoj Jasiczek zastával do r. 1968, kdy se rozhodně vyslovil a od té doby až do své předčasné smrti zůstal věrný sobě samému. S tvrzením prof. Polaka lze jistě souhlasit, známe-li Jasiczkovy politické názory, ba dokonce jsme nabyli přesvědčení, že Jasiczek byl vždy věrný sobě a svým zásadám či názorům vykrystalizovaným již během okupace a v průběhu své konspirační činnosti (snad až na zbytečný příklon k socialistickému realismu ve své básnické tvorbě z 50. let, neboť svým bytostným založením byl lyrik). Jasiczek zastával názory přesvědčeného marxisty a komunisty, které usiloval realizovat v praxi ve smyslu politiky obrany práv polské národnostní menšiny.

Kromě příkladů Jasiczkových statečných postojů, jež jsme uvedli výše a které měly nezanedbatelný vliv na básníkův osud po únoru 1948, je možné přivolat i další, zde přímo neuvedené, ale historiograficky zpracované a objektivně komentované katovickým historikem Krzysztofem Nowakem (NOWAK 2012). Jiné doklady o jeho chrabrém postoji k rozhodnutím lokálních vlád v době totalitního režimu, ale i k některým postojům PZKO jako reprezentantu polské národnostní menšiny v Československu navenek, lze rovněž najít v Jasiczkových pamětech, k čemuž se dostaneme i v dalších kapitolách knihy, aniž jsme tento zdroj zcela exploatovali, neboť naše práce je zaměřena především na otázky literárněhistorické a literárně-kritické povahy.

Deníkové zápisy básníkových myšlenek dokládají, jaký vliv na Jasiczka mělo jeho důsledné vyloučení ze společenského a kulturního života.[58] Leccos vypovídají záznamy Jasiczkových přátel a sám vývoj autorovy literární tvorby. Také několikrát zde přivolaný Edmund Rosner uvažoval o změnách Jasiczkových názorů. Upozornil zejména na skutečnost, že se Jasiczek už v r. 1956 přidal na stranu Władysława Gomułky a jím projektovaných reforem, které však Gomułka nikdy v úplnosti neuskutečnil. Nakažen „gomułkovštinou“ pomalu dozrával k socialismu s „lidskou tváří“ a s nadšením se zapojil do procesu demokratizace společnosti, v jehož čele u nás stanul Alexander Dubček. Jasiczek přijal za své myšlenky Pražského jara a nikdy se jich nezřekl, i když na něj později dopadly známé represe. Zhroutil se mu svět ideálů, v které uvěřil v době války a socialistické expanze ve střední Evropě. V 70. letech, odsouzený k samotě, začal znovu budovat svůj systém hodnot, nebo spíše obnovoval hierarchii ideálů dětství a mládí, které v dospělosti zavrhl. (ROSNER 1995: 113–121)

Po (místními stalinisty) vynuceném odchodu Pawła Kubisze z kulturního života českého Těšínska v r. 1958 bylo třeba, aby se mladá generace spisovatelů sama charakterizovala a vyjádřila. Jejich vzorem se stal právě tento zahořklý veterán bojů „z kapitałem, z czeskim szowinizmem, z Hitlerem i z wszelkiego rodzaju darmozjadami pasożytującymi na zdeptanym ludzie śląskim“ (SIKORA 1995: 1; s kapitálem, českým šovinismem, s Hitlerem a různého druhu darmojedy parazitujícími na deptaném slezském lidu). Spory mladých autorů s Jasiczkem nebo kolem něj vyplývaly z potřeby směřovat k pravdě, ideálům a potřebám. Básník „Jasmínových nocí“ představoval to, co bylo v místním písemnictví oficiální a uznané, reprezentativní, proti čemu se mládí rádo vymezuje. Kdežto Kubisz představoval symbol, personifikaci vzpoury, přitahoval svou individualistickou, byť komplikovanou povahou a také specifickou, chtělo by se říci „buřičskou“ vizí světa. Na rozdíl od Kubisze se Jasiczek projevoval jako klidný, rozvážný, před světem se spíše ukrývající introvert, což mohlo vést i k nedůvěře a dráždilo obraznost.[59]

Sám Kubisz byl přesvědčený o Jasiczkových intrikách vůči své osobě. Sikora sice nedokázal říct cokoli objektivního na to téma,[60] ale faktem je, že Henryk navštěvoval Pawła v nemocnici po jeho nehodě, kdy byl na cestě z práce sražen motocyklem. Jasiczek po Kubiszově smrti zveřejnil v Kalendarzu Śląskim 1969 i objektivní a citlivě napsaný nekrolog, zakončený vírou v básníkův odkaz: „Odszedł Paweł Kubisz, odszedł człowiek, ale pozostanie z nami poeta“ (JASICZEK 1969b: 64; Odešel P. K., odešel člověk, ale zůstane s námi básník).

Kubisz byl spíše obětí intrik z HV PZKO, kdy některým činovníkům bylo vhod, když se dva čelní představitelé místní inteligence nesnášeli a možná na sebe i vzájemně donášeli. Rivalizování obou osobností vyplývalo z toho, že v meziválečném období měl prim v záolžském kulturním středisku Kubisz, zatímco po válce začal přebírat iniciativu Jasiczek, až se zaslouženě stal nejpopulárnějším lokálním autorem[61] a byl znám jak v českém kulturním centru, tj. v Praze, vždyť byl příležitostně zván na výbor Svazu československých spisovatelů, tak i v Polsku.[62] Skutečnost, že si Kubisz na různých místech stěžoval na redakci Zwrotu a speciálně na vedoucího kulturní rubriky, uvádí Jasiczek ve svých pamětech, jelikož v období Pražského jara obdržela redakce tohoto kulturně-společenského měsíčníku materiály z ministerstva vnitra, jejichž odesílatelem byl právě Kubisz.[63] Na adresu spisovatelských středisek v Polsku i dalších institucí posílal dopisy s nařčením, že Jasiczek je agentem československé StB, jindy že je „dwulicowym i chytrym Żydem“ (licoměrným a mazaným Židem), vrcholem pak byl dopis na Ministerstvo vnitra ČSSR, v němž obvinil Jasiczka a jeho spolupracovníka Jana Rusnoka, že jsou agenty Svobodné Evropy;[64] Kubiszův dopis byl redakci Zwrotu vrácen v r. 1968 po změnách na ministerstvu.[65] Pokud tedy jde o Kubiszův vztah k Jasiczkovi, ten se rozhodně nedal označit za kolegiální.

Pointou vztahu Jasiczek – Kubisz by mohlo být naprosto upřímné vyznání nacházející se v Jasiczkových rukopisných pamětech: „(...) nikdy Kubisza nie zwalczałem, uważając go za człowieka nieszczęśliwego, o bardzo trudnych powikłaniach psychicznych, wiecznie szamocącego się między rzeczywistością a urojeniem (...). Co gorsza, próby pomocy z mojej strony obrażały jego próżność, lekceważył je (...), traktował jako nieszczere. (...) Jego [Kubisza] i mnie [Jasiczka][66] zwalczali często ci sami ludzie, próbując nam wmówić, że wzajemnie czyhamy na siebie“[67] (/.../ nikdy jsem Kubisze nepotíral, považoval jsem ho za člověka nešťastného s velmi těžkými psychickými komplikacemi, věčně se motajícího mezi skutečností a iluzí /.../. Ba co hůř, pokusy z mé strany přijít mu s pomocí urážely jeho pýchu, pohrdal jimi /.../, považoval je za neupřímné. /.../ Jeho [Kubisze] a mne [Jasiczka] často potírali stejní lidé, kteří se nám snažili vsugerovat, že na sebe číháme).

Władysław Sikora jako tehdy mladý autor vzpomíná na onu dobu takto: „Z początku, przyznam, widziałem Henryka oczami Pawła. Potem zaciekawił mnie swoimi poglądami na posiedzeniach komisji redakcyjnej »Zwrotu« (wrzesień 1957)“ (SIKORA 1995: 2; Přiznám se, že zpočátku jsem viděl Henryka očima Pawła. Pak mě zaujal svými názory na schůzích redakční rady Zwrotu /září 1957/). Sikora se s Jasiczkem spřátelil v létě 1958, 1. září téhož roku spolu déle poseděli; Jasiczek hovořil o Kubiszovi s pochopením i lítostí. Domníval se, že mu Paweł ubližoval, neboť mu chyběla chladná rozvaha, a tak často reagoval příliš prudce a beze smyslu. Jasiczek také bolestně pociťoval atmosféru izolace od Polska, které jako jediné mohlo napomoci rozvoji literatury v rámci SLA. V této situaci začal soustřeďovat mladší generaci spisovatelů, např. 6. října zorganizoval v Hradišti (část obce Těrlicko, okres Karviná) autorský večer B. Bielana, B. Procnera a W. Sikory, po němž následovaly další.

Nicméně SLA, jehož knižní edici Jasiczek přenesl pod Krajské nakladatelství v Ostravě, bylo obviňováno, že nevytváří dostačující podmínky pro rozvoj tvůrčí umělecké práce v regionu. V r. 1963 dokonce vznikla konkurenční Grupa Literacka 63 (Literární skupina ’63) v Třinci, která se snažila využít mecenátu kulturního domu Třineckých železáren jako bohatého průmyslového závodu,[68] ale ne vždy soustřeďovala prvořadé talenty – tento fakt mnohdy dokládala i publikacemi slabší umělecké hodnoty. Nicméně její členové měli pocit, že jsou nezávislí na SLA a jeho literární odnoži čili na Jasiczkovi. Problémem byla i estetická orientace autora „Rozhovorů s tichem“: „(...) mieliśmy przy tym na myśli jego nazbyt ludowościowe czy wprost populistyczne przekonania estetyczne“ (SIKORA 1995: 5; měli jsme přitom na mysli jeho příliš lidové nebo přímo populistické estetické názory). Jak také v rozhovoru s Kazimierzem Kaszperem uvádí básník a pedagog Gustaw Sajdok jako člen GL 63: „W 1952 r. specjalnie się Jasiczkiem nie zajmowaliśmy. Ważni byli Skamandryci, dominował patriotyzm, dla nas objawieniem był Norwid“ (KASZPER 2003: 10; v r. 1952 jsme se o Jasiczka nezajímali. Důležití byli Skamandryté, dominovalo vlastenectví, pro nás byl objevem Norwid). Autoři generace „Prvního rozletu“ i „Literární skupiny ’63“ odmítli svazující estetické normy literatury 50. let i zjednodušenou podobu regionalismu a navázali buď na poezii generace soustředěné kolem časopisu Współczesność (Současnost) v Polsku, nebo na zkušenosti polské literatury meziválečného období, zejména avantgardy, autentičnosti, lingvistické poezie, civilismu a jiných uměleckých proudů. Nevyhýbali se ani vlivům moderních tendencí ve světové literatuře, které byly v Československu populární v době částečného uvolnění kulturní politiky od počátku 60. let. V popředí jejich zájmu stáli Isaak Babel (1894–1941), Ernest Hemingway (1899–1961), Michail Šolochov (1905–1984), John Steinbeck (1902–1968), z polské literatury zejména Adolf Rudnicki (1912–1990), Kazimierz Brandys (1916–2000) a Jerzy Andrzejewski (1909–1983). (SIKORA 1991a: 61) Většinu členů nové literární generace za pár let na počátku tzv. normalizace po r. 1969 postihl zákaz publikování.

Vraťme se zpět k Sikorovým vzpomínkám na Jasiczka, v nichž se zamýšlel nad tím, odkud se vzalo ve vedení PZKO nebo v „absolutně konstruktivních kruzích“ tolik nenávisti vůči Henrykovi. Ze závisti? Ze špatného svědomí? „Prezes Stanisław Kondziołka na Święcie Gorolskim nie uniknął spotkania z Jasiczkiem i Kupcową z Nydku (działaczka związkowa i poetka ludowa naiwnie spytała oczywiście, kiedy pan Henryk zacznie drukować). Kondziołka stał się przymilny, przyzwalający, lecz uwolniwszy się od towarzystwa ulżył sobie, że do śmierci nie pojawi się on na łamach“ (SIKORA 1995: 5; Předseda Stanisław Kondziołka na Horalském svátku neunikl setkání s Jasiczkem a Kupcovou z Nýdku /svazová aktivistka a lidová básnířka se zeptala samozřejmě naivně, kdy pan Henryk bude tisknout/. Kondziołka byl milý a přitakávající, ale jakmile se zbavil společnosti, ulevil si, že se on až do smrti neobjeví v tisku).

Bylo by možné dále uvádět jiné příklady nenávisti vůči Henryku Jasiczkovi, ale nepovažujeme to již za nutné. „Henryk po prostu przestał istnieć na tym świecie na długo przed swoim odejściem, należało poetę absolutnie i ostatecznie zaprzeczyć“ (IBIDEM; Henryk prostě přestal na tomto světě existovat dlouho před svým odchodem, básníka bylo třeba absolutně a nadobro popřít). Zejména když Jasiczkova poezie neznala zákazů a nadále působila ve sféře regionálních stesků, a dokonce byla jistým zadostiučiněním i pro místní Čechy. To vyšlo najevo v den jeho pohřbu. Sikora byl překvapen, když Jasiczkovi byl vypraven církevní pohřeb a když se s básníkem ve vitrínce Čs. strany lidové na ulici Sokola-Tůmy v Českém Těšíně jeho spoluobčané rozloučili vhodnou prezentací.

2. Vývojové proměny Jasiczkovy básnické poetiky

V souvislosti s výše řečeným nelze opomenout ani drama vývojových proměn Jasiczkovy poetiky, vyplývající z jeho snahy vyhovět požadavkům na literární tvorbu v 50. letech 20. století, na uplatnění doktríny socialistického realismu,[69] i autorův podíl na vytváření budovatelské kultury ve Slezsku a pak na postupném překonávání a rozrušování kanonizované estetické normy socialistického realismu. Jasiczek byl spisovatelem tvořícím na rozhraní dvou kulturních prostředí – majoritního českého a minoritního národnostně polského, přejímajícího převážně kulturní a literární vzory z mateřské polské národní kulturní a literární sféry. Otázka vlivů nicméně není nejdůležitější. Zdá se, že do hlubin psychologie tvorby podstatněji zasahuje rozpor mezi osobou politika (odrážející se v publicistice a společenské činnosti) a lyrickým mluvčím Jasiczkových intimních veršů. Ve chvíli, kdy začala rovněž v literatuře a umění platit závazná doktrína (po roce 1948), byli levicově socialisticky orientovaní spisovatelé v různých zemích „postaveni před řadu stejných dramatických alternativ a konkrétní volba byla ponechána na jejich osobní odpovědnosti (...). Základní alternativy, navzájem víceméně propletené, byly: podřízení tvorby, zejména básnické, agitačně-publicistickým úkolům, utilitárnost versus směřování k tvorbě s nadčasovou platností a širší humanistickou, ne pouze třídní náplní, tvorba respektující vyšší estetické nároky, jak to známe z poezie Wolkerovy a Novomeského...“ (WINCZER 2002: 28).

Jinou problematikou zasluhující si specifickou pozornost je pozitivní vztah budovatelské poetiky k folkloru a hledání odpovědi na otázku, jak byl přitom tento folklor ideologicky využíván, zneužíván i deformován. Není cílem této kapitoly vytvářet iluzi, že Jasiczek byl za všech okolností jedinečným básníkem a že jeho poetika neprošla vývojem.

Jasiczkovu básnickou tvorbu lze rozdělit do dvou etap. Kritérium jejich odlišení však nepostihuje sféru poetiky, ale tematiky. Jasiczek nikdy nebyl experimentátorem. Jeho prvotina Rozmowy z ciszą[70] (Rozhovory s tichem; Český Těšín, 1948; 2. vyd. tamtéž, 1949)[71] zahrnovala básně z let 1940–1945 a kromě válečných reminiscencí, což bylo typické pro většinu poezie vznikající za války nebo těsně po ní a vydané v druhé polovině 40. let 20. století, vyjadřovala okouzlení krásami přírody, touhu po samotě... Následující sbírky, až do Obuszkiem ciosane (Vytesané sekeřicí; Český Těšín, 1955), obsahují v převážné míře básně s tematikou společenskou. Po r. 1955 se stále silněji ozývá originální nota, vrcholící v poslední, a ještě za života básníka vydané sbírce – Zamyślenie (Zamyšlení; Ostrava, 1969). Originální Jasiczkovu básnickou notu v první etapě tvorby reprezentuje například Jeden mój wiersz (Jedna má báseň) otevírající druhou sbírku Pochwała życia (Chvála života; Český Těšín, 1952). Lyrický subjekt v něm přímo deklaruje, že jeho poezie je pokusem o zachycení podzimních nálad.

Jasiczkovy angažované básně z období estetické doktríny socialistického realismu mají charakter glos k aktuálním hospodářským a politickým změnám ve společnosti a k její morálce. Najdeme v nich traktor, který vyznačuje cestu dějinám („traktor / historii drogę znaczy“; Babie lato[72] – Babí léto) i hořící nebe nad Koreou, pilota amerického bombardéru lokajícího coca-colu a vrhajícího na korejskou vesnici smrtící krupobití („na wieś morderczy / rzucił grad“; Nie będą zabijać[73] – Nebudou zabíjet). Často se objevuje srovnání – dříve čili v době, kdy základní výrobní prostředky byly v soukromém vlastnictví – a za socialismu, kdy se ocitly ve vlastnictví lidu. Některé básně splňují úlohu aktuální agitky: „Nasza to ziemia... / Gdzie w trudzie zmagania / Przeradza się człowiek, / Gdzie górnik i hutnik, Polak i Czech / Braterstwa piszą posłowie“ (z b. Nasz Śląsk;[74] To naše zem je... / Kde v práci a potu / člověk se mění, / kde havíř a hutník, / Polák i Čech / píší doslov ke sbratření...; Naše Slezsko[75]).

Podobný charakter má třetí básníkova kniha, epická poema o Janu Sabelovi Gwiazdy nad Beskidem (Hvězdy nad Beskydy; Český Těšín, 1953). Otec epického hrdiny jedl těžce vydělaný chléb z panských rukou, viděl, jak žili statkáři. Jan zprvu pásl ovce na beskydských kopcích, pak vedl partyzánský oddíl a po válce se stal hutníkem a proletářem. Uvědomuje si svou historickou úlohu. Jako by básník chtěl touto poemou vyhovět požadavku vyjádřenému v odezvě na prvotinu: „Pragnęlibyśmy, by Jasiczek płynąc w swej twórczości po falach swej ukochanej rzeki Tyrki dojrzał również hutnika w swej znojnej pracy i rolnika pracującego na jej brzegach i im poświęcił również swe utwory. Jasiczek na pewno to potrafi i stanie się prawdziwym pieśniarzem naszego ludu pracującego.“[76] (Přáli bychom si, aby Jasiczek plující na vlnách své milované řeky Tyrky[77] uviděl také hutníka v jeho namáhavé práci a rolníka pracujícího na jejích březích a jim rovněž věnoval svá díla. Jasiczek to jistě dovede a stane se skutečným pěvcem našeho lidu.) Poema odpovídá nejen na kritiku prvotiny, ale i na obecně formulované postuláty socialistického realismu, jak je shrnuje Edward Możejko. (MOŻEJKO 2001: 110–111)

Poema celkově vyznívá jako přerod chudého a nedůvěřivého horala do podoby hutníka a uvědomělého dělníka. Jasiczek, „inženýr lidských duší“, své ohledy do tíživé minulosti lyrického hrdiny střídá s obrazy radostného uvítání Rudé armády. Topos[78] prostého venkovana, do té doby stabilizovaný, chápaný jako obraz „lidské přirozenosti“ v literatuře Mladého Polska, je nyní zařazen do kontextu sociálních problémů a stává se součástí nového dobového kontextu – hutnické a hornické práce: „Przyjęto Janka do huty trzynieckiej, / Gdzie dziad i ojciec sterał życie w znoju. / O hucie myślał, gdy był jeszcze dzieckiem, / Maszyny ujarzmiać pragnął mocną dłonią. // Nie chodzi już pieszo szlakiem swego ojca, / Nie zabiera kawy do bańki blaszanej, / Autobus zatrzyma przed domem kierowca, / Gazetę przeczyta... i już jest przed bramą. // Łopocą dymy na masztach kominów – – / Pożar iskier krzeszą potoki ze stali, / Wieczór wytopowy – przodownik Sabela / Przygasi gwiazdy i niebo zapali. – // Na nowe mosty, maszyny i tory, / Płynie żelazo wciąż z nowych wytopów, / I na stalówki naszym dzieciom, / Co uczą się pisać słowo – pokój!“[79] (Přijali Janka do třinecké hutě / Kde jeho děd a otec dřeli v potu tváře, / Myslel na huť, když byl ještě dítětem, / Stroje chtěl ovládnout silnou rukou. // Nechodí už pěšky cestou svého otce, / Nenabírá do plecháčku kávu, / Řidič zastaví autobus před domem, / Noviny si přečte... a už je před bránou. // Vznáší se dým nad stožáry komínů / Požár jisker křešou řeky ocele, / Večer tavby – předák Sabela / Zháší hvězdy a zapálí nebe. // Na nové mosty, stroje a kolejnice, / Plyne železo dalších taveb / I na hroty per našim dětem, / Které se učí psát slovo – mír). Na ukázce zaujmou i typické symboly té doby, které jsou spojeny s gigantomanickými představami o budování socialismu a s industriální érou komunismu. Boj o šťastné zítřky ještě není vybojován, ale některé atributy již navozují představu společenského ráje, tedy sociální utopie.

„Hvězdy nad Beskydy“ v ideovém plánu ukazují minulost těšínské země a předchod k socialismu, kdy se zájem proletariátu stal zároveň zájmem národu. Autorovi šlo o jakési deklarativní pojetí proletářského internacionalismu, později zaměněného na internacionalismus socialistický, jak je patrné i z následující ukázky: „Prago, stolico, siostro Warszawy! / Tej, co walczyła, lecz nie zginęła – / Wznosimy puchar Moskwie na sławę, / Za przyjaźń naszą, którą ocaliła. // Dwie bratnie dłonie przysięgą skute / Dla nas walczących i dla pokoleń – / Słowo Gottwalda, słowo Bieruta – / Ziarna pszenicy w glebę rzucone.“[80] (Praho, hlavní město, sestro Varšavy! / Té, která bojovala, ale nezahynula – / Připíjíme pohárem k slávě Moskvy, / Za přátelství naše, které zachránila. // Dvě bratrské dlaně přísahou spoutané / Pro nás válčící i pro generace – / Slovo Gottwalda, slovo Bieruta – / Zrna pšenice vržené do půdy.) Takové a podobné deklarace měly ve čtenářích potvrdit představu, že oba v socialismu „obrozené“ národy žijí v bratrském spojenectví, za které vděčí rovněž Sovětskému svazu. Měl to být poetický hlas právě z tohoto průmyslového koutu země, kde buržoazie obou zemí stavěla proti sobě prostý lid, aby jej pak mohla lépe ovládat. Ještě Jankův otec za svítání chodí třicet let pěšky čtyři hodiny do železáren: „Jesienią słota, deszcz i śnieg / Ciężki był chleb z rąk pańskich.“[81] (V podzimním deštivém počasí, déšti a sněhu / Těžký byl chléb z panských rukou.) Nejen že Sabela žije v nouzi a bídě, je utlačován ziskuchtivými a bezohlednými kapitalisty, nedožije se důstojného stáří, ale nakonec jeho rodina nemá ani peníze na pěkný pohřeb. Hrdina „z lidu“ si tuto minulost regionu uvědomuje, ideově dozrál během války a v boji proti fašismu k novým úkolům a cílům a k novému chápání života. Zpočátku sice váhá a melancholicky přemýšlí nad tím, jestli má opustit své milované hory, kde ho všude obklopuje nádherná příroda, ale nakonec se rozhodně odejít do továrny. V třinecké huti se totiž vyrábí pro socialismus, a proto není důležité, kde stojí, jestli v Polsku, nebo Československu.

Můžeme se domnívat, že poema je z hlediska své stavby zapojena do slezského literárního kontextu. Zahájena je invokací, pak následuje osmnáct zpěvů, což je poměrně typické pro tradici slezských lyricko-epických skladeb (srovnejme například Kubiszův Rapsod o Oszeldzie /Rapsodie o Oszeldovi/ vydaný ve stejném roce). Jasiczek se tedy podřídil slezské literární tradici z hlediska konstrukce díla, avšak forma jeho básní poukazuje na bohaté metrické možnosti verše. Místy se Jasiczkovi daří vytvořit verše značné obrazné síly, jinde nicméně upadá do banalit a frází, někdy ještě umocněnými gramatickými chybami: „Nad Beskidami pierwsze gwiazdy gorą“[82] (Nad Beskydy první hvězdy hoří). Přesvědčivý je tam, kde napodobuje melodii a rytmus lidové písně.

Table of Contents

Úvod

1. Životopis Henryka Jasiczka

2. Vývojové proměny Jasiczkovy básnické poetiky