Libor Martinek

Dějiny literatury

na Bruntálsku

© Doc. PhDr. Libor Martinek, Ph.D.

ISBN 978-80-908130-1-4 (ePub)

ISBN 978-80-908130-2-1 (mobi)

ISBN 978-80-908130-3-8 (wooky)

Libor Martinek[1]

Dějiny literatury na Bruntálsku[2]

Úvod

Problematika regionální literatury Bruntálska,[3] která tvoří jednu z důležitých složek regionálního vědomí obyvatel dané oblasti a souvisí ve větší či menší míře s kulturními aspiracemi jeho obyvatel a tvůrců, kteří je reprezentují, přináší závažnější metodologické problémy. Jakmile si totiž vymezíme literární tvorbu topograficky, geograficky a lokálně, dostáváme se buď na půdu vlastivědy, nebo literárního místopisu či zeměpisu (kde je problematika lokální slovesnosti zkoumána ponejvíce, ne-li výhradně, s důrazem na biograficko-bibliografická fakta a má spíše kulturně historický význam), případně literární sociologie. Pokud přistoupíme k interpretaci literárních děl, začíná nás zajímat estetická funkce literárního díla, spolu s tím i jeho sociálně-psychologické aspekty, a regionální literatura ztrácí na významu v celonárodních syntézách. (Provést syntézu určité regionální literatury je vždy problematické, vhodnější, a proto častější je spíše její analýza.)

Regionální výzkum nemusí být ústupem od celostních hledisek národní literatury, ani z nároků na zkoumané hodnoty. Specifický územní a typologický výzkum nám umožnil věnovat se detailněji jak samotnému vývoji českého písemnictví v regionu Bruntálska, tak komparativnímu pohledu na zdejší německou literaturu. Zároveň jsme považovali za důležité poukázat i na skutečnost vzniku literárních děl autorů odjinud (mnohdy ovšem pocházejících z regionu, ale působících trvale jinde, přesněji – v kulturním centru), kteří si z regionu brali inspiraci.

Historie literatury Bruntálska do r. 1945 byla spojena především s dějinami literatury německé, s výjimkou literatury středověké psané latinsky, česky nebo německy, a poměrně výrazně se lišila od vývoje v české literatuře. Naopak se dlouhodobě řadila do kontextu literatury, pro niž se ujalo označení „sudetoněmecká“. V zásadě můžeme konstatovat, že velkou část literatury německého jazyka ve Slezsku tvořila lyrika či lidová píseň, sběratelská folkloristická činnost, pohádky, pověsti, vlastivědná tvorba, najdeme i početnou románovou a povídkovou tvorbu nebo lidové drama. Česká a německá literatura v regionu tvořila v zásadě dva od sebe oddělené „sémiotické vesmíry“ (termín S. Richterové; RICHTEROVÁ: 1991). Jedinou oblastí, kde se prolínala německá a česká literatura na Bruntálsku, jsou pověsťové a pohádkové žánry, tedy epická vrstva slovesného folkloru. Němečtí a čeští sběratelé a zpracovatelé pověstí a pohádek čerpali vesměs z podobných zdrojů.

Sledujeme i několik významných spisovatelů pocházejících z Bruntálska žijících po r. 1945 v SRN, popřípadě v bývalé NDR, kteří se ve své beletristické tvorbě vrací k tématu života v Sudetech i k tématu odsunu a zároveň se v jejich díle objevuje motiv odporu k válce. Téma ztráty vlasti je v prozaické a lyrické tvorbě traktováno z morálního a historicko-filozofického hlediska. Kromě toho události od podepsání Mnichovské dohody až po odsun sudetských Němců našly svůj odraz nejen v publicistice, ale i v deníkových záznamech jak českých, tak německých autorů.

Rozbor těchto děl potvrzuje tezi, že tzv. mýtus kraje je jiný v tvorbě spisovatelů, kteří tuto zemi opustili, a má i odlišnou funkci. Pro ty, kteří odešli, představuje oblast Bruntálska navždy ztracený svět. Pro ty, kteří přišli po nich, je tento svět základem vlastní budoucnosti. Tento mýtus nacházíme bohužel jen sporadicky v tvorbě starší a mladší generace spisovatelů či básníků tvořících na Bruntálsku po r. 1945 nebo v dílech autorů „odjinud“, kteří si brali náměty ze života obyvatel tohoto regionu. Tato skutečnost vynikne zejména ve srovnání s jinými pohraničními oblastmi v České republice.

Česká literatura, která zde vznikla po 2. světové válce, se nám jeví jako převážně umělecky méně hodnotná, přijmeme-li kritéria kladená na celonárodní literaturu. Jenom nemnozí daný region překročili (a tím pádem jsou zastoupeni v celonárodních literárních syntézách po r. 1945 a ve slovnících), ostatní představitelé regionální literatury jsou začleňováni do literatury kraje, tj. českého Slezska a severní Moravy.

V rozvoji regionální (a vlastivědné) literatury sehrávají v tržním prostředí od r. 1990 značnou roli privátní a vlastivědná vydavatelství a nakladatelství, která mnohdy záslužně suplují činnost institucí, jako jsou muzea a vědecké ústavy, jež se z různých důvodů nemohou podobnou činností zabývat. Kromě toho vydavatelství sehrávají, zvláště mají-li promyšlený ediční program, nezanedbatelnou popularizační a osvětovou úlohu. Vydavatelé regionální literatury tudíž ctí zásadu, že i na periferii vznikají specifické hodnoty.

Registrovaná a popisovaná literární specifika regionu jsme usilovali přeložit na modelové konstrukce, aby mohla být zkoumána podstata literatury a literární kultury v regionu. (Nejde nám o to vytvořit příběh, vyprávění o literatuře na Bruntálsku, neboť se ukazuje, že téměř neexistuje objektivně postižitelný vnitřní vývoj regionální literatury, když není obecně zcela zřejmé, co určuje vývojový trend literatury v regionu.) Hlavní příčinou tohoto stavu, který ohrožuje akceptaci výsledků každé takto zaměřené badatelské práce z oblasti regionalistiky, je zpravidla nedostatek textů. Stav obecné neznalosti zdejší literatury, jak jsme na to několikrát poukazovali (MARTINEK: 1995, 1996, 1997, 2000a, 2008a), lze napravit publikováním výsledků literárněhistorického výzkumu, hledáním možností pro vydávání hodnotných děl regionálních autorů, a to i z pozůstalosti, publikováním memoárové literatury, cestopisů se vztahem k regionu, zpracováním antologií apod.

Jako nezbytné pro zvolený diskurs se jeví rozlišení mezi regionální osobností a regionálním autorem. Označení určité osobnosti za regionální není jednoznačné. Jsou osobnosti, které patří do regionu svým původem, i když celý život působily mimo region. Dále existují osobnosti, které, i když se v regionu nenarodily, v regionu působily a významně ovlivnily jeho život.

Pod pojmem „regionální osobnost“ rozumíme především tu osobu, která v regionu působila (působí) a svou činností významně ovlivnila některou součást života v regionu (bez ohledu na její narození nebo úmrtí). Je to také osoba, která se v daném regionu narodila nebo zemřela, ať už v něm působila či nikoliv. Při uplatnění tohoto formálního hlediska je však třeba rozhodnout, zda se svou tvorbou nějak výrazněji dotýká regionu.

Od regionální osobnosti odlišujeme „regionálního autora“, čímž rozumíme osobu, která se narodila nebo zemřela v daném regionu, významně v něm působila nebo působí a své dílo zde publikovala. Mohou to být i osobnosti, které se v regionu nenarodily, ani nezemřely, avšak regionem se ve svém díle výrazně inspirovaly; jejich dílo nemuselo být ani v regionu vydáno, ale tematicky se k němu váže. Mezi regionální autory patří spisovatelé, autoři vědeckých děl, publicisté atd.[4]

Obsah našeho příspěvku proto tvoří jak biografickou metodou zpracované profily regionálních autorů (jejichž rozsah je zde přizpůsoben daným prostorovým možnostem), tak informace o literárních osobnostech patřících do regionu svým rodem nebo naopak pocházejících odjinud, ale umělecky působících v regionu, případně zmínky o zajímavých a významných edičních počinech v regionu, včetně vlastivědných publikací. (Stranou pozornosti v diachronním pohledu na literaturu psanou na Bruntálsku nezůstane – jak jsme již zdůraznili – ani místní německá literatura a oblast krajového folkloru.) Hlavní prostor jsme věnovali dílům slovesného umění, jež tvoří oblast estetických slovesných jevů kat exochén, přičemž jsme se pokusili o jejich umístění na časové ose. Neusilovali jsme o komplexní obraz vývoje regionální slovesnosti na Bruntálsku, neboť pro řadu období není dosud zpracován ani relevantní historiografický výzkum, o který by se literární historie mohla spolehlivě opřít. Víme, že každé umělecké dílo koření v určitém prostředí nejenom životem svého původce, ale i zobrazovanými náměty a umístěním děje do vymezeného prostoru, dokonce i jeho časoprostorovým šířením.

I.

K písemnictví na Bruntálsku v době předbělohorské

(v kontextu písemnictví Moravy a Slezska)

Podobně jako v Čechách i ve Slezsku se šířilo reformační hnutí, ale zatímco české husitské reformaci kladli Slezané značný odpor, německou reformaci přijali velmi přátelsky. Reformace ve svých důsledcích znamenala mnohdy dovršení germanizace největší části Slezska, a tím přispěla k jeho odcizení od Českých zemí a k oslabení pocitu sounáležitosti Slezska s nimi. Tyto důsledky se však projevily mnohem později. Dvěma hlavními pilíři luteránské bohoslužby byly kostelní píseň a kázání, proto se oba literární žánry za reformace horlivě pěstovaly. V kazatelském oboru to byla známá Postilla evanjelitská Martina Filadelfa Zámrského, od r. 1584 kazatele slova božího v Opavě, vydaná péčí Hynka staršího Bruntálského z Vrbna (VILIKOVSKÝ 1946: 118–119).

Vydání Postily Martina Philadelpha (Filadelfa) Zámrského (1550–1592)[5] lze označit za významný ediční počin. Na její publikaci měl totiž zájem ochránce slezských luteránů moravský hejtman Hynek starší Bruntálský z Vrbna (zemř. 1596)[6], avšak nemohl tak učinit na svém panství.[7] S tiskem se začalo nejprve r. 1591 na zámku v Bruntále, poté se v r. 1592 pokračovalo v Jestkovicích (Jezdkovicích, dnešní okres Opava). Po císařských nařízeních a intervencích olomouckého biskupa měl opavský zemský hejtman Albrecht Sedlnický z Choltic celý náklad zkonfiskovat. Hynek starší Bruntálský z Vrbna byl nucen se těmto nařízením podřídit a formálně zrušil jezdkovickou tiskárnu. Prakticky se však dohodl s krnovskou knížecí vládou, že se tiskařský lis i s osazenstvem přestěhuje do Loděnice (okres Opava). (FUKALA rkp.) Po souhlasu markrabího Jiřího Friedricha Braniborsko-Ansbašského se Postila vytiskla na území krnovského knížectví. Stalo se tak z větší části v Loděnici v r. 1592 za správy Martina Kinara[8] bez udání místa tisku.

Další osudy knihy byly také zajímavé. Olomoucký biskup Stanislav Pavlovský dal zabavit část nákladu, ale pro značný zájem o ni došlo v r. 1602 ke druhému vydání, a to dvakrát, v Drážďanech a v Lipsku. V témže roce vyšla ještě v třetím vydání. Tím se Zámrského Postila stala v české předbělohorské literatuře dílem výjimečným, s nímž nemohla soupeřit žádná soudobá kniha. Postila o tisíci dvou stech sedmdesáti čtyřech foliových stranách má zjevný luterský a protijezuitský ráz a Zámrský se v ní jeví jako přesvědčený zastánce augšpurské konfese. Postilou Zámrského vrcholí homiletická literatura českých luteránů. O tom, že její autor nebyl bezvýznamnou osobností, vypovídá uvození jednotlivých vydání díla oslavnými latinskými básněmi, mezi nimiž jsou i skladby známých českých humanistických básníků Tomáše Mitise a Jiřího Carolida (MALURA 2000: 79).

Postila M. F. Zámrského tedy spadá do období renesance a z hlediska periodizace slovesné tvorby, kterou provedl Milan Kopecký, do šesté etapy od konce 16. století do počátku 20. let 17. století (KOPECKÝ 1979: 170). Ukázky z ní zařadil Kopecký do antologie Staří slezští kazatelé (Ostrava, 1970). Z jazykového hlediska se postilou zabýval Alois Knop (KNOP 1958: 502–513). Kompozice Postily je dána církevním rokem. Kázání mají v podstatě konstantní stavbu. Jsou uvedena základní tezí z evangelia, pak následuje stručný rozbor a poté vlastní výklad, rozdělený obvykle do tří částí. Ke kázání je vždy připojena píseň, v níž jsou zveršovány hlavní myšlenky daného kázání. Styl Postily je střídmý a renesančně věcný, umělecké obrazy se vyskytují zřídka. Užívá však některých charakteristických řečnických prostředků, jako řečnických otázek, zvolání apod. (PLESKOT 1995: 139).

Postile Zámrského se nejnověji věnoval Jan Malura, který si podrobně všímá jejího stylu, tematiky a poetiky, kompozice kázání, využití ustálených žánrových postupů (čili genologických souvislostí), souvislostmi s dobovou kancionálovou tvorbou, ale i vztahem k antice a humanismu. Zámrského považuje za významnou literární osobnost reformačního písemnictví: „Jeho dílo je otevřené vůči podnětům humanistické a renesanční kultury a zároveň schopné reagovat – často satiricky – na nejrůznější stránky soudobé skutečnosti. Zámrský si určil průbojný, kriticky vyhrocený literární program, který se mu podařilo naplnit; kladl si literárně-estetické cíle, což je vidět i na propracované stylové a kompoziční rovině všech promluv. Jeho postila je významným dílem české prózy 16. století, proto by se měla brzy dočkat první novodobé edice“ (MALURA 2000: 84).

II.

K problematice výzkumu sudetoněmecké literatury

Zabýváme-li se vzájemným vztahem české a německé literatury v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, je třeba otevřeně říci, že česko-německé soužití a jeho tragický konec patří minulosti; jejich reflexe v historickém vědomí je ovšem důležitou součástí přítomnosti. Podle historičky Evy Hahnové, jež se problematikou soužití Čechů a Němců zabývá dlouhodobě a poučeně, kritický diskurs těchto interetnických vztahů a historických souvislostí musí zahrnovat tyto aspekty: snahu o získání poznatků o minulosti musí vzít v úvahu moderní vývoj historických věd a jejich metodologie; protože obrazy dějin nevytvářejí jenom historici, ale masové prostředky, školní výuka a zprostředkované individuální zkušenosti, je třeba brát ohled i na populární historické obrazy; protože interpretace minulosti tvoří základní součást společného vědomí a politické kultury, je třeba zohlednit i jejich souvislost se způsoby vnímání současnosti (HAHNOVÁ 1999: 244).

České představy „našich dějin“ oscilují mezi koncepcí „dějin českého státu“ (celého společenství, které bylo tvůrcem dějin českých zemí, resp. Československa) a koncepcí „dějin českého národa“ (výlučně etnicky definované české společnosti). „Naše“ dějiny lze ovšem chápat jako dějiny „našeho“ soužití s národy sousedními, či s ostatními evropskými národy, zároveň ale i zúženě, jako např. dějiny moravské. Moderní dějepisectví proto již nenabízí univerzální kodex tzv. národních dějin (IBID.: 247).

S analogickými problémy a otázkami, byť v rámci užšího společenství, se setkáváme také u stereotypu národní identity sudetských Němců jako národnostní skupiny. Představa redukující české Němce na nositele „kultury“ před rokem 1918 a „utlačenou národnostní skupinu“ po něm je z hlediska moderního dějepisectví stejně neúnosná jako představa o tzv. sudetoněmeckých dějinách (IBID.: 247). Od poloviny 50. let minulého století se proto mezi sudetskými Němci v Německu vedou spory, zda izolovat sudetoněmecké dějiny od dějin českých zemí. Na jedné straně jsou zastánci snah o vytvoření tzv. sudetoněmeckého dějepisectví, vykládajícího dějiny německy mluvících obyvatel českých zemí jako samostatný historický proces, na druhé straně obhájci koncepce zdůrazňující neoddělitelnost minulosti různých skupin obyvatelstva žijících po staletí v jednom politickém a společenském útvaru, v zemích Koruny české. Zastánci druhé koncepce zase argumentují, že dějiny českých Němců lze sledovat jako regionální dějiny v určitých aspektech, ale nikoli jako dějiny vymezitelného národního společenství (IBID.: 248).

III.

Karl Josef Jurende a jeho vlastivědná vydavatelská činnost

Německý moravský publicista a pedagog Karl Joseph (Josef) Jurende proslul jako vydavatel vzdělávacích spisů pro lid v německém a také v českém jazyce. Domněnka, že vedle německých lidovýchovných kalendářů Jurende vydával také české kalendáře, byla však v minulosti zpochybněna.

Karl Josef Jurende se narodil v Leskovci nad Moravicí (okres Bruntál) 24. dubna 1780. Obec se německy nazývala Spachendorf. Bedřich Slavík se v Písemnictví na Moravském Valašsku (Olomouc, 1947) zmiňuje o Karlu Josefu Jurendem v souvislosti s článkem „Salaše na Moravě“, otištěném v Jurendeho kalendáři Mährischer Wanderer na rok 1811, a jeho rodnou obec nazývá Spachovem (SLAVÍK 1974: 172). Jak uvádí německý badatel Richard Saliger (SALIGER 1954: 20), Jurende byl prastrýcem z matčiny strany jiného významného rodáka z Leskovce – dvorního rady, stavitele a rektora Vysoké školy technické ve Vídni Dr. Ing. Rudolfa Saligera (1873 Leskovec – 1958 Vídeň).[9] Jurende se narodil do rodiny drobného rolníka Floriana Jurendeho (1747–1785) a Marie Elisabethy Jurendové, rozené Rossmanithové (†1822). Až do svých osmnácti let pracoval v domácím hospodářství. Jurendeho matka byla „(…) bohabojná žena, která ve svém synovi pěstovala zárodky jeho pozdější tvorby, neboť byla »naplněna« písněmi, pohádkami a příběhy z přástevny, jimiž dokázala vzbudit v synovi smysl pro lásku k vlasti. (...) Jako školák psal divadelní hry, které pak uváděl se svými vrstevníky. V odlehlé vesnici se nenašel nikdo, kdo by jeho nesporný talent dále rozvíjel, s výjimkou místního faráře, jenž mu dal k dispozici své knihy“ (EICHLER 1955: 327).

Jurende se dlouho vzdělával jako autodidakt. „Při mlácení obilí si psal na vrata stodoly poznámky ke studiu. Naučil se hrát na vlastnoručně vyrobené housle. (…) Při pasení krav se poučoval o astronomii z knih půjčených na faře. Astronomie byla jeho oblíbeným vědním oborem“ (SALIGER 1954: 20). Posléze navštěvoval několik tříd gymnázia v Krnově, „kde nebyl jen žákem, ale i vyučujícím, (…) sbíral přísloví, která pak byla v tištěné podobě dávána premiantům jako dárek“ (IBID.: 20), a v Opavě. Pravděpodobně šlo o knihu Gedächtnisbuch. Eine Sammlung interessanter Sittensprüche, Klugheits- und Lebensregeln („Kniha pamětí. Sbírka zajímavých přísloví, moudrostí a životních pravidel“; Opava, 1798). Tisk této práce pocházející z Jurendeho studijních let byl bez jeho vědomí uveřejněn Karlovým učitelem, jak uvádí Wurzbachův biografický lexikon z roku 1863 (WURZBACH 1863: 325).

Němečtí autoři se rozcházejí v tom, kde byl Jurende zaměstnán po škole. Richard Saliger se domnívá, že po ukončení docházky na gymnáziu se Jurende stal nejprve účetním v rodné obci, pak notářským písařem v Prostějově a v Brně (SALIGER 1954: 20). Ve Wurzbachovi se můžeme dočíst, že se Jurende ve věku osmnácti let stal dozorcem u slezského stavovského nápojového berního úřadu. Od června 1802 byl zaměstnán u berního úřadu pro Brno – venkov a od listopadu 1804 do června 1806 v moravskoslezské státní účtárně (WURZBACH 1863: 323–324). Údaje z Wurzbacha, jež se týkají Jurendeho profesního působení v Brně, se pak shodují s údaji českého historika Jaroslava Pleskota.

Za brněnského pobytu se u Jurendeho projevil vliv osvícenství a dále se prohloubila jeho záliba ve fyzice a astronomii, s nimiž se částečně seznámil, podněcován ke studiu astronomem hejtmanem Knittlmayerem (WURZBACH 1863: 324), a tato záliba jej neopouštěla po celý život: „Noci trávil většinou u dalekohledu. Rohovou věž městských hradeb v Brně proměnil ve hvězdárnu. Měl univerzální vědomosti, které musíme obdivovat. Dr. Absolon, jenž nám zpřístupnil souvislé jeskyně Moravského krasu, poctivě přiznává, že by došel k cíli dříve, kdyby byl sledoval Jurendův prozřetelný pohled“ (SALIGER 1954: 21) Jurende je dokonce autorem několika knih z oblasti astronomie: Der Vorgänger des Lucifers, das ist: Lichtbringers, oder der grosse äusserst merkwürdige Komet, welcher im Herbste des Jahres 1811 in der Nordregion des Firmanents erschien. Lieferung von Fragmenten zu einer Kometographie für Nichtastronomen („Předchůdce Luciferův, tj. Světlonošův, nebo velká, zvláště zajímavá kometa, která se objevila roku 1811 na severní obloze. Příspěvky fragmentů ke kometografii pro neastronomy“; Brno, 1811) a Hochgesänge. Eine Beilage zum Lucifer oder Lichtbringer („Zpěvy. Příloha k Luciferovi čili Světlonoši“; Brno, 1812). (WURZBACH 1863: 325.)

V Brně se zdárně rozvíjí i Jurendeho literární činnost. Brněnské noviny, především Brünner patriotisches Tageblatt („Brněnský vlastenecký deník“), uveřejňují řadu jeho článků.

Můžeme-li věřit Fritzi Eichlerovi a Richardu Saligerovi, v Brně se Jurende dostal do kontaktu s duchovně tvůrčími kruhy a zde také poznal Marii Walburgu, hraběnku Truchsess-Zeilovou. Tato vzdělaná žena a filantropka, která vešla do dějin jako „anděl Kunínska“, přijala v roce 1806 Jurendeho do funkce vychovatele ve výchovném ústavu v Kuníně u Nového Jičína, který založila v roce 1792 a kde Jurende po čase působil i jako ředitel. Hraběnka v mladém pracovitém muži našla zalíbení, takže mu nejen umožňovala využívat svou bohatou knihovnu a opatřila i všechny požadované vědecké pomůcky, ale Jurende ji také doprovázel na jejích cestách po Švýcarsku, jižní Francii a severní Itálii. Ve Stans navštívili Johanna Heinricha Pestalozziho (1746–1827), aby poznali jeho výchovný systém a ten se pak snažili přenést do kunínské nadační školy. Jurende píše o svých dojmech z cesty ve svém deníku, v němž jsou obsaženy i pokyny pro učitele ve škole, které již působí zcela moderně. Například se nemá pouze cvičit paměť, nevzdělávat se jen okem a srdcem, ale škola má vychovávat také k povolání; dívky například skládaly zkoušky z dívčích prací. Avšak důležitější byly úspěchy, kterých škola dosahovala v oblasti zemědělství. Hraběnka zakládala vzorové zahrady, na lepší úroveň se dostával chov dobytka (SALIGER 1954: 20). Mezi žáky školy byl také devítiletý František Palacký, jehož zde přivedl jeho otec Jiří Palacký o Vánocích v roce 1807 (PALACKÝ 1898). F. Palacký zůstal v Kuníně jeden rok a zmínku o jeho učiteli nacházíme v Palackého Každodeníčku ke dni 6. dubna 1823, kdy vzpomíná na Jurendeho návštěvu Brna, a k 7. dubnu, kdy byl Jurende u něj po obědě.[10] Nepříliš příznivou charakteristiku osobnosti Palackého v souvislosti s kunínskou školou podává v roce 1954 zmíněný německý badatel Richard Saliger: „Z řady českých premiantů vynikal český historik Palacký, »otec českého národa«, který později vytvořil falešný obraz českých dějin, podporoval český šovinismus, jenž přinesl pokles českého národa až k jeho dnešní bezmocnosti, avšak u zkoušky vynikal při otázce o starorakouském patriotismu“ (SALIGER 1954: 20).

Table of Contents

Úvod

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.