Libor Martinek

Literatura Opavska

v letech 1990–2023

ISBN 978-80-88463-59-7 (pdf)

ISBN 978-80-88463-60-3 (ePub)

ISBN 978-80-88463-61-0 (mobi)

Abstrakt

Případová studie Literatura Opavska v letech 1990–2023 spadá do oblasti nového (kulturního) regionalismu[1] (a jeho projevů ve sféře literatury, především beletrie – krásné literatury). Ačkoli sledujeme literaturu v oblasti Opavska,[2] není možné text chápat ani jako mapování vysloveně regionální literatury, která je v současnosti rozuměna jako forma rozvoje národní literatury, jež je obohacena o regionální zkušenost. Regionální hodnotu nelze přisuzovat autorům, kteří v určitém kraji pouze žili nebo z něj pocházeli, ale postrádali elementární umělecký talent. V této souvislosti literární historiografie zmiňuje fakt, že hranice mezi celonárodní a regionální literaturou není dána tematicky nebo geograficky, ale uměleckou hodnotou, která oslovuje univerzálního čtenáře.

Nezkoumáme zásadně ani regionální tradice, i když na některé její prvky upozorňujeme, neboť spojitost mechanismů vnímání a působení literárních tradic s fikčními světy literárních děl a jejich topikou jsou zcela průkazné. Literární tradici nepovažujeme za jedinou vyšší významovou entitu, která spojuje různé subjekty literárního systému a vede k určitému vytváření a v zásadě podobnému chápání dobových paradigmat. Další významnou entitou mohou být totiž znaky napomáhající sebeidentifikaci regionální společnosti. Museli jsme si proto v úvodu naší práce položit zásadní otázku, kdy se z literárněvědného hlediska regionální topografie mění v estetickou topologii, jinak řečeno: v soustavu hodnot? Bylo třeba vyřešit vztah mezi topografií a topologií, vždyť mnohé ze spisovatelů, které v práci uvádíme, za regionální spisovatele vůbec považovat nelze a jejich zařazení je dáno rámcem výzkumu – jsou spisovatelé, kteří se v regionu narodili a pak žili, případně žili a pak se odstěhovali, nebo nenarodili, nevyrůstali v něm, ale přistěhovali se do něj, žijí v něm trvale či po určitou dobu a jejich dílo topologické prvky buď obsahuje, a to natolik významně, že stojí o nich přemýšlet, nebo vůbec ne. Existují rovněž dystopické žánry fantastiky, v nichž bychom nějakou vazbu k regionu marně hledali, neboť jde o zcela jiné sémiotické vesmíry s vlastní topikou a tak bychom mohli pokračovat.

Naše práce není ani klasickou literárněvědnou (literárněhistorickou, literárněkritickou) studií, jelikož je první syntézou literárního dění v regionu, a to během zásadně krátkého úseku let 1990 až 2023. Nicméně taková literárněhistorická syntéza bude jistě potřebná a po sběru dat, a to nejen historiografických, mj. literárního života[3] a aktivit spjatých s lokalitou Opavska,[4] ale také komunikačně-recepčních (mj. literární kritika jako první instance recepce), které poslouží k lepší axiologické orientaci v materiálu výzkumu, bude možné v tématu pokračovat na vyšší úrovni syntézy.

Nás jako badatele přitahuje k regionální tvorbě snaha objasnit dosud málo známá fakta, úsilí přispět k řešení obecnějšího problému místního ukotvení literatury, úlohy společenských (historických, politických) podmínek kulturní lokality, které často determinovaly a stále určují estetické cítění spisovatelů, nakladatelů, čtenářů, badatelů a aktuální kritiky.

Nepovažujeme tedy za regionální všechno, co v dané oblasti jako literatura vzniklo a vzniká a je nějakým způsobem distribuováno. Neřadíme v žádném případě mezi místní spisovatele každého, kdo v námi zkoumané lokalitě žil a své sepětí s místem v textech tematizoval. (A nečinili jsme tak nikdy, což podtrhujeme, navzdory různým rádoby kritikům, kteří se s našimi dosavadními výzkumy ani neseznámili, maximálně s jejími tituly na internetu, dokonce ignorovali naši zásadní práci k teorii regionalismu, regionalistiky a regionálních literatur, tedy monografii Region, regionalismus a regionální literatura, Opava: Slezská univerzita, 2007.) Literaturu chápeme zcela a výhradně z hlediska zvláštní povahy umělecké výpovědi, tedy estetického hodnocení světa, které nelze redukovat podle sociologických vzorců nebo ad hoc pro účely jedině účelové a k tomu účelu zpracované výstavy v literárním muzeu s katalogem jakýchsi neúplných komentářů (nemáme zde na mysli nic konkrétního, ani výstavu, ani publikaci, je to míněno veskrze obecně).

Naše přítomná práce (jako případová studie) v podobě e-knihy je svým žánrovým zaměřením recepčně nenáročným literárním kompendiem, které může vhodným způsobem posloužit zájemcům o tuto oblast Slezska a severní Moravy, a to jak uvnitř (školy instituce, organizace atp.), tak vně (redakce časopisů, nakladatelství a další jednotky literárního provozu) a také je svědectvím toho, že literární život v regionu se rozvíjí (bez zvláštního ohledu na skutečnost jeho postavení na periferii) poměrně zajímavým a dynamickým způsobem (také díky kulturním a vzdělávacím institucím). Jde o doklad teze, že z hlediska vztahu centrum – periferie může obohacovat střed a jeho kulturu také region a jeho písemnictví o některé významné podněty, ale i hodnoty.

Zároveň by tato práce měla posloužit jako bariéra proti zbytečné předsudečnosti, ostatně často ani nevycházející z centra, ale z jistého, poměrně blízkého, avšak z hlediska tradic a hodnot zcela jinak utvářeného regionu, stále však situovaného v prostoru severní Moravy a Slezska.

Pokud jde o strukturu naší práce, ta velmi přirozeně vyplynula z mnohaletého výzkumu lokálního písemnictví Opavska[5] (i mimo něj v různých typech nadregionálních i transhraničních přesahů), dokonce dílčího přispění jejího autora v rámci literárního života a literární komunikace,[6] ale i vědecko-pedagogického působení. Kombinuje literárněhistorický přístup (tradice, generace, gender, literární skupiny nebo – v našem případě – spíše volná sdružení autorů, například kolem nakladatelství nebo kulturní organizace či instituce) s pojetím literárněkritickým (recepčním, interpretačním, axiologickým). Snažili jsme se o čtivost a přehlednost tohoto kompendia, jež je pojato tak, aby vyhovovalo širokým vrstvám čtenářů.

Úvodem

Umělecké dílo je reflexí na určitý podnět, k nimž může patřit i „duch místa“ nebo jinak řečeno genius loci. Uměleckému dílu, zejména pak literárnímu, v případě, že je reflexí konkrétního klimatu, místa důvěrně známého příjemci, hrozí nebezpečí zkultovění. V Opavě a na Opavsku jde po dlouhou dobu o kult Petra Bezruče (vl. jm. Vladimír Vašek; 15. 9. 1867 Opava – 17. 2. 1958 Olomouc), s nímž je spojeno jeho umělecké gesto – sbírka veršů Slezské písně či jeho slezské bardství. Dílo – kult se stává pomníkem, literárním artefaktem, neměnnou hmotnou věcí, řečeno slovy Jana Mukařovského. Bezručův odkaz je v 90. letech 20. století znovuoživován v diskusích týkajících se autorství Slezských písní, ale sledujeme i jeho aktualizaci ve folkově střižených písních (Jaromíra Nohavici, Ditty Pfefferové) nebo formou recesistní karikatury (v happeningu Aleše Koudely a Jiřího Siostrzonka „Úloha větru v díle Petra Bezruče“). Připomenout můžeme antologii k významnému výročí Petra Bezruče: Jako v nebi, tak i na zemi / Petr Bezruč 1867–2017 / antologie k 150. výročí narození (Opava, 2017). Ta ovšem je laděna do oslavného hávu, postmoderní ironii a kácení model abys pohledal (neřeší se zde ani autorství Slezských písní, když diskuse na to téma odezněla s úmrtím ostravského spisovatele a publicisty Jana Drozda, jenž ji znovu vyprovokoval). Nicméně je sympatické, že sborník zahrnuje jen novější práce a starší (à la Drahomír Šajtar nebo Jiří Urbanec) neobsahuje.[7]

Není u nás jistě málo měst a míst, která inspirují a koncentrují umělecké zájmy. Patří k nim i Opava a její okolí – Opavsko[8]? Zpětný pohled na literaturu od počátku 90. let minulého století do současnosti ukáže, že zde k jistému uměleckému pohybu došlo. Ptejme se, zdali byl tento pohyb výrazný, jaká byla jeho dynamika v dané periodě literárněhistorického vývoje a kým byl vytvářen.

Zdejší umělecké dění je širší veřejností vnímáno především díky kulturnímu festivalu Bezručova Opava, který má dlouholetou tradici a koná se obvykle v měsíci září. Posléze zásluhou multikulturního festivalu Další břehy, jenž bývá plánován každoročně na měsíc duben a v roce 2023 proběhl jeho dvacátý ročník. Nověji je organizován multižánrový festival studentů Slezské univerzity v Opavě s názvem Na cestě (v r. 2022 to byl 16. ročník),[9] jenž je zaměřen na divadlo a workshopy, ale v programu nechybí ani autorská čtení (vesměs je plánován na měsíc listopad). Kromě toho se konají autorská čtení se zajímavými hosty ze světa literatury v rámci programu klubů Obecního domu v Opavě nebo některých opavských jazzových a alternativních hudebních scén (například U Evžena, v opavských kinosálech či jinde), například Básnické hlasy nebo nověji Na posedu, organizátorem mnoha setkání byl básník Ondřej Hložek (dříve ve spolupráci s literárním vědcem a básníkem dr. Jakubem Chrobákem). Můžeme zmínit aktivity autorů kolem nakladatelství Perplex, kteří čtou poměrně často mimo region. Perplex také několik let organizoval v Opavě autorská čtení pod názvem Básnický maraton.[10] Literatuře se ve městě dařilo rovněž v období, kdy dramaturgem Obecního domu v Opavě byl básník, zpěvák a performer Jan Kunze.

Nejsou to však jediné aktivity na Opavsku zahrnující obsahující prezentaci literatury. Mladí autoři se setkávali při finále celostátní soutěže mladých prozaiků Hlavnice A. C. Nora, založené v 90. letech. Většina zúčastněných autorů byla mimoopavských, avšak neomezování se na region ze soutěže také činilo celorepublikově významnou akci. Soutěž probíhala v Hlavnici, tedy v obci, kde prožil dětství A. C. Nor (vlastním jménem Josef Kaván; 19. 9. 1903 Kylešovice /dnes součást Opavy/ – 29. 7. 1986 Praha)[11], a to v letech 1995–2014. Z této soutěže pravidelně vycházely repertoárové sborníky.

V Brance u Opavy se koná Branský literární festival, který každoročně sdružuje jak místní umělecké nadšence, tak i autory národního významu. (V r. 2022 proběhl 7. ročník festivalu.)

Zatímco v rámci Bezručovy Opavy donedávna měla pravidelné místo literárněvědná konference a program jednoho z ročníků Dalších břehů připomněl osobnost Bohumila Hrabala, v Opavě a v jejím okolí žilo a žije v současnosti několik autorů aktivně publikujících a veřejně prezentujících svou literární tvorbu, kteří dokázali přesáhnout rámec lokálního písemnictví. Pracovně je po roce 1990 dělíme do zhruba tří generací. Na starší, publikující často původně ineditní texty ve svobodných podmínkách demokratické společnosti, na střední generaci, která vstupuje svými debuty do literatury na konci 90. let minulého století a na prahu nového milénia, nakonec nejmladší, narozenou už v 90. letech, jejíž vstup do literatury připadá na první dekádu nového tisíciletí.

Nicméně je těžké odpověď na otázku, co tvoří v našem případě generační paradigma. Pojem literární generace je významově málo neurčený. Vesměs se při vymezování pojmu generace uplatňuje několik hledisek, například historické a chronologické, filozofické, pocitové, směrové, klíčovou úlohu tvoří, hraje otázka věku, shodných zkušeností, podobného sociálního postavení, analogického vlivu určitých filozofických a uměleckých proudů.[12] V rámci současné české národní literatury se setkáváme i s pokusy o vymezení nové literární generace prostřednictvím „dialogu“, tedy velmi vhodně z hlediska komunikačně-sémiotického aspektu, ale v regionální literatuře Opavska není generační paradigma završeno například společným názorem na celospolečenské a politické otázky nebo kontaktem s jinými oblastmi literatury i uměleckými disciplínami.[13]

Opavská literární scéna je spíše provázána neformálními sdruženími, například kolem nakladatelství Perplex, autory spojuje spíše pocit určité příslušnosti k Opavě či Opavsku, ale také dochází k určitým štěpením i uvnitř tvůrčích skupin na celkem malé kulturní scéně okresního města. Pro lepší poznání tvorby střední a mladší generace opavských autorů chybí také antologie poezie a prózy toho typu, jakou nedávno připravila ostravská literární skupina Harakiri Czurakami.[14]

Kulturní atmosféra Opavy jako historického centra českého Slezska s mnoha kulturními a význam pouhého okresního města přesahujícími kulturními a vzdělávacími institucemi, stejně jako příroda a památky jejího okolí, by mohly vytvářet příznivou platformu a podněty pro rozvoj literární tvorby. Patrné je to ve srovnání s nedalekou Ostravou jako postindustriálním monstrem a sociální skladbou jejích obyvatel. Nezanedbatelnou úlohu při rozvoji zdejší vzdělanosti zjevně sehrává Slezská univerzita, na jejíchž humanitních oborech se čas od času vyskytnou talentované literární osobnosti,[15] ale po absolutoriu řada z nich odchází za prací mimo tento region nebo se vrací do místa svého bydliště.

Přesto náš průřez literaturou posledních třiatřiceti let začneme autory starší generace, jejichž dílo určitým významným způsobem, ať už z literárních nebo i mimoliterárních důvodů, přesáhlo do vývoje literatury po roce 1989.

1. Křesťansko-humanisticky orientovaná literární tvorba

Komunistické ideologii protikladnou katolickou tradici literární tvorby na Opavsku nejúčinněji reprezentoval Mons. Josef Veselý (26. 7. 1929 Zlámanka u Kroměříže – 5. 2. 2010 Ostrava). Absolvoval arcibiskupské gymnázium v Kroměříži. Studium na tomto ústavu a později na teologické fakultě v Olomouci mu umožnilo první setkání s osobnostmi, jejichž dílo mělo rozhodující vliv na jeho pozdější básnickou tvorbu: s Albertem Vyskočilem, Janem Dokulilem (v šedesátých letech 20. století spoluvězněm), Janem Čepem, Jakubem Demlem. Teologická studia přerušilo zrušení fakulty v Olomouci v r. 1950 a nástup do PTP. Po propuštění z vojenské služby pracoval od r. 1963 jako stavební dělník, zaměstnanec vinných sklepů a galerista. Od 30. 1. 1961 do 3. 9. 1965 byl ve věznění. Po propuštění a dočasném uvolnění poměrů dostudoval teologii a po vysvěcení na kněze v r. 1970 působil v pastoraci. Dne 5. 2. 1991 byl jmenován čestným papežským prelátem. Poté se stal děkanem děkanátu Opava. Ve své pastorační činnosti se Mons. Veselý soustřeďoval zejména na rodiny, děti a nemocné. V roce 2005 odešel na odpočinek. Během svého života získal mnoho různých ocenění. V roce 2001 obdržel za svůj dlouholetý duchovní a kulturní přínos Opavě Cenu Petra Bezruče. V roce 2005 mu pak Česká biskupská konference udělila cenu za duchovní literární činnost. Dne 28. 10. 2009 byl Josefu Veselému propůjčen Řád T. G. Masaryka III. třídy. Jelikož ze zdravotních důvodů nemohl vyznamenání převzít v Praze, předal mu je prezident Václav Klaus na ostravské radnici 1. 2. 2010.

Josef Veselý začal publikovat svou poezii formou drobných soukromých tisků, jako byly Po cestách proroků (Ostrava, 1992), Boží přátelé (Svitavy, 1993), Světlo kříže (Opava, 1997), novoročenek, několikastránkových bibliofilií a příležitostných tisků. Z básnických nekrologů vydal soubor In memoriam (Olomouc, 1993), z novoročenek a vánočních pozdravů 1993 sbírku P. F. V r. 1992 vyšly básnické sbírky Kamínky do mozaiky (Praha, Řád) a Znamení (Brno, ed. Salvator). Igor Fic vybral a uspořádal obsáhlý výbor Civilizace lásky (Kroměříž, 1996) z básní Josefa Veselého vzniklých v letech 1957–1993 a doprovodil jej stručnou studií o básníkově díle. Dalším obsažným výborem z poezie Mons. Veselého je Ve znamení slunce (Kostelní Vydří, 1999), jenž zahrnuje kromě básní také nekrology přátel a osobitá básnická pozdravení. Tento průřez celoživotní autorovou tvorbou ukazuje, jak tvorba Mons. Veselého osobitě rozvíjí nejlepší tradice české spirituální poezie.[16] Dílo Josefa Veselého ovlivnil mariánský kult v poezii i vztah k rodné krajině. Oba tyto vlivy se vzájemně prostupují. V základech tohoto díla je křesťanská víra a naděje, z nichž tryská františkánsky čistá a nepřemožitelná radost zářící ze všedních věcí, z přátelství, lásky a jiných darů Božích, nezhasínající však ani nad hroby přátel, ani na nemocničním lůžku nebo za zdmi komunistického žaláře.

Tvář

Z tvých očí duše tvá se dívá

i v ponížení síla podmanivá

zjevuje Veronice vnitřní tvář

tvář zrcadlící lidské pády

odpouštějící i největší zrady

tvář kterou zbičovala nenávist

a přece každý v ní si může číst

že Boží láska k nám se neunaví

a provází nás denně bez únavy

dotekem milostným

na cestě křížové

Posmrtně vyšla kniha básnických textů (často s postní a velikonoční tematikou), úvah a poznámek Mons. Josefa Veselého a fotografií absolventa Institutu tvůrčí fotografie SU v Opavě Imricha Vebera Víme o sobě (Opava, 2011). Jako název sbírky byla zvolena věta, kterou Mons. Veselý rád používal při loučení se svými přáteli.

Dalším autorem katolické orientace působícím na Opavsku byl Jindřich Jenáček (22. 12. 1917 Dědice – 10. 8. 2007 Mladecko). V r. 1936 maturoval na arcibiskupském gymnáziu v Kroměříži. Po studiu teologie a ordinariátu v r. 1941 v Olomouci působil jako duchovní pastýř na několika místech Valašska a střední Moravy (Zlín, Otrokovice, Kojetín, Dřevohostice), 28. 10. 1949 byl zatčen StB a r. 1949 odsouzen na dvacet pět let vězení. Byl vězněn na Borech, v Leopoldově, Jáchymově a Mírově. V r. 1960 se dočkal amnestie (ve skutečnosti dostal podmínku na deset let), v letech 1960–1985 pracoval jako pomocný dělník (cihlář, kopáč, armovač, „černý mistr“, ekonom, skladník, noční hlídač apod.). Poté, co mu byla v r. 1985 znovu povolena pastorační služba, nastoupil u sester františkánek v Charitním domě v Mladecku u Opavy. V opavském klášteře Milosrdných sester III. řádu svatého Františka zemřel v požehnaném věku nedožitých devadesáti let. Příběh pátera Jenáčka zpracovala Helena Havlíčková v knize Dědictví. Kapitoly z dějin komunistické perzekuce v Československu 1948 – 1989 (2. vyd. Olomouc, 2008), který byl také odvysílán na radiu Proglas.

Většina Jenáčkových básní byla propašována z vězení jako mikroknížečky na cigaretových papírcích (200 stránek) nebo se zachovala v paměti spoluvězňů (například Sonety Josefovi si zapamatoval P. Staňa Ledabyl). Sbírku poezie Magnalia Dei I. Za mrakem světlo (Jáchymov, tábor I., 1953–1956) vydalo nakladatelství Cor Jesu v Českém Těšíně v r. 1996. Kromě této sbírky vydalo nakladatelství Cor Jesu souborně verše Magnalia Dei II Světlo a radost, Magnalia Dei III Nic než světlo (Mírov 1956–1960). Překládal z němčiny a francouzštiny. Chystal k vydání další sbírku (Magnalia Dei IV.) a také otištění svých překladů Edith Stein, Stabat Mater aj., ale již to během svého života nestihl.

Poezie P. Jindřicha Jenáčka je srovnatelná s moderní českou kněžskou poezií, o níž se dnes málo hovoří a ještě méně ví. Kromě Josefa Veselého ji tvořili například P. František Daniel Merth, arcibiskup Jan Anastáz Opasek, P. Karel Dachovský nebo P. Jiří Vícha.[17]

Smích, svědomí a pes

A nemám svého nic

co bych ti dal

leda snad pláč

co objímá svůj hřích

zatímco na ramenou tich

vynášen mrtvý mnich

a tenoulinký smích

je pozůstalý jediný

co za ním jde

přes zamořené dědiny

a s ním už jenom pes

kvílící táhle do nebes

svůj skoro lidský žal.

Filozof, kulturní historik, literární kritik, teolog – laik, publicista, překladatel Vladimír Neuwirth se narodil 12. 8. 1921 v Komárově u Opavy, kde prožil dětství. V roce 1932 započal studium na reálném gymnáziu v Opavě. Mnichovské události v září 1938 jej přiměly k přechodu na uprchlické gymnázium v Ostravě – Přívoze, kde v roce 1940 ukončil středoškolské studium maturitní zkouškou. Uzavření českých vysokých škol zkomplikovalo jeho další studia, byl však přijat na studium němčiny, německé literatury, filozofie a teologie na Ústav moderních řečí v Praze. Jako téma závěrečné diplomové práce si zvolil osobnost romantického básníka a myslitele ze Slezska Josepha von Eichendorfa. Na Neuwirthův další vývoj měla vliv i aktivní účast na Akademických týdnech pořádaných Metodějem Habáněm. V r. 1947 se V. Neuwirth zúčastnil světového kongresu Křesťanské studující mládeže JEC v Paříži. V r. 1951 dokončil studium teologie, avšak nenechal se vysvětit na kněze.

Po návštěvě Francie založil Společenství (z franc. La communité), sekulární spolek, jehož členem mohl být kdokoliv z laické křesťanské veřejnosti. V r. 1960 bylo Společenství, fungující už jen ilegálně, odhaleno a jeho hlavní organizátor v lednu 1961 zatčen a krátce nato odsouzen za velezradu na 14 let odnětí svobody. Během vězeňského pobytu ve Valdicích se setkává s významnými osobnostmi z oblasti duchovního, politického i kulturního života. Amnestován byl v době Pražského jara v r. 1968. V té době obhajuje doktorát v oboru filozofie kultury „Idea domova v díle Boženy Němcové“. V červenci 1968 se účastní vysokoškolských týdnů v Salzburku a Kremsmünstenu. Okupace vlasti ho přiměje k prodloužení studijního pobytu v cizině. Krátce vypomáhá ve Slavistickém ústavu ve Vídni, později je zaměstnán jako vědecký pracovník v Institutu pro výzkum střední Evropy v Lovani. V r. 1971 se stěhuje do Frankfurtu nad Mohanem.

V exilu V. Neuwirth organizuje šest Akademických týdnů na různých místech v Německu a navazuje hlubší spolupráci s opatem Anastázem Opaskem a podílí se na vzniku sdružení a pozdější edice Opus Bonum. V r. 1985 zakládá ve Frankfurtu n. M. knihovnu Bibliotheca Cyrilo-Methodianna, jejímž smyslem je pomoc lidem se zájmem o českou historii a kulturu ve středoevropském kontextu. V exilových časopisech publikuje řadu esejí a studií, věnuje se také překladatelské činnosti z francouzštiny a němčiny. V. Neuwirth vydává v r. 1976 Apokalyptický deník (Frankfurt n. M. – Řím, 1998), jenž představuje pozoruhodnou mozaiku literárněhistorických zastavení nad knihami českých a zahraničních autorů a zároveň je reflexí duchovního a ideového světa autora z let 1969-1975. Krátce před jeho smrtí byla publikace vydána i u nás (Praha, Triáda). Ve strojopise zůstalo pokračování deníku až do r. 1989 (s pracovním názvem „Ze zápisníku emigranta“).

V r. 1992 se V. Neuwirth vrátil do rodného Slezska a knihovnu BCM přenáší na faru v Opavě – Jaktaři, po jeho smrti se stala součástí fondu knihovny SU v Opavě. S jeho příspěvky kulturně- a literáněhistorického charakteru jsme se mohli setkat v několika literárně a duchovně orientovaných českých periodikách (Akord, Souvislosti, Světlo aj.). Účastnil se aktivně kulturního a vědeckého života, kupříkladu na slavnostním zasedání Ústavu bohemistiky FPF Slezské univerzity v Opavě v květnu 1993, věnovaném 25. výročí úmrtí prof. Josefa Vašici, hovořil o svých osobních kontaktech s tímto rodákem ze slezské Štítiny, jinak významným badatelem v oblasti barokní a starší české literatury. K Vašicovi se Neuwirth hlásil jako k jednomu ze svých duchovních otců a právě ke 110. výročí jeho narození uspořádal monografický sborník Profesor Josef Vašica – jeho život, vztahy k rodině a k rodnému kraji (Olomouc, 1994). Ve svých statích publikovaných časopisecky v exilu nebo ve vlasti se zabýval osobnostmi jako byli Vladimír Holan, Albert Vyskočil, František Doucha, Adam Kravařský ze Šlevic, Pavel Křižkovský, M. Habáň, P. Antonín Šuránek, František Václav Mareš, Jan Ryba, Hans Urs von Balthazar, Reinhold Schneider aj.

V. Neuwirth zemřel v opavské nemocnici v pátek dne 22. května 1998, pochován byl do rodinného hrobu 30. 5. 1998.[18]

Osobnost Josefa Vašici (30. 8. 1884 Štítina ve Slezsku – 11. 4. 1968 Praha), byla znovu v 90. letech připomenuta jednak brožurou V. Neuwirtha Profesor Josef Vašica – jeho život, vztahy k rodině a k rodnému kraji (1994, Opava – Olomouc), jež odhaluje, jak jsme uvedli, Vašicovy vztahy k rodnému Opavsku,[19] jednak souborem Vašicových studií Josef Vašica: Eseje a studie ze starší české literatury (Opava – Ostrava, 2001), kterou připravil Libor Pavera a monografií Josef Vašica. Pokus o portrét (Opava, 2001) od téhož autora. Tam je i další literatura k Vašicově osobnosti a díle.

Josef Vašica byl profesorem staroslověnského překladu Písma sv. a slovanské liturgie. Narodil se v rodině kolářského mistra. V dětství na něho silně zapůsobili kulturně a politicky činný kněz Antonín Gruda (1844–1903) a farář a lidová kazatel Jan Böhm (1824–1909). Vystudoval matiční gymnázium v Opavě, kde ho ovlivnil historik, filolog a osvětový činitel Vincenc Prasek (1843–1912), který nejen rozpoznal chlapcovo nadání, ale směroval také jeho další tvůrčí i životní cestu. Po gymnaziálních studiích se Vašica pod vlivem strýce kněze Eustacha Glabazni rozhodl pro kněžskou dráhu. Začal studovat v Olomouci na bohosloví. I zde měl štěstí na své učitele, mezi nimi si vážil především Aloise Musila (1867–1944), profesora Starého zákona, známého cestovatele, archeologa a arabisty. Seznámil se také s překladatelem a vydavatelem Josefem Florianem (1873–1942). Po skončení fakulty v roce 1906 začal jako prefekt působit na kroměřížském arcibiskupském gymnáziu. Zde Vašicovi představení záhy zjistili nejen jeho pedagogické nadání, ale rovněž schopnost pracovat vědecky. V roce 1907 začíná studovat na vídeňské univerzitě, kde se setkal s předními filology-slavisty, kteří do budoucna určili jeho vědecké zájmy.

Josef Vašica se zaměřil na studium jazyků (staroslověnština, čeština, ruština, srbochorvatština, latina a řečtiny) a mezi jeho učitele patřili Vatroslav Jagić (1838–1923), Milan Rešetar (1860–1942), Václav Vondrák (1859–1925), Konstantin Jireček (1854–1918) a další uznávaní slavisté. Vídeňská filologická studia završil obhajobou disertační práce Das Olmützer Evangelistar in seiner Sprache und Entstehung („Olomoucký evangelistář, jeho jazyk a původ“). Po návratu do Kroměříže působil opět jako prefekt a profesor na gymnáziu. Za svého působení v Kroměříži se Vašica dostal do okruhu spolupracovníků moravského metropolity Antonína Cyrila Stojana (1851–1923) a byl jím vtažen do velehradských unionistických snah. V roce 1919 se habilitoval a přešel na katedru staroslověnského jazyka a literatury olomoucké bohoslovecké fakulty, kde působil nejprve jako mimořádný (14. 9. 1921) a později řádný (30. 6. 1928) profesor do roku 1937, kdy odešel přednášet na bohosloví do Prahy. V roce 1950 nepřešel na nově organizovanou bohosloveckou fakultu v Praze, ale rozhodl se pro soukromou vědeckou práci. Odborně se zabýval staroslověnským jazykem a literaturou, vývojem staročeského překladu biblického textu, vybranými staročeskými památkami, barokními literárními texty, slovanskými jazyky a literaturami (zejména ruskou literaturou), sám se uplatnil také jako překladatel, editor a organizátor.

Rodák ze Štítiny zkoumal také nářečí ve Slezsku, vydával v nových edicích a rovněž interpretoval barokní postily tzv. slezských kazatelů (B. H. J. Bilovský, T. X. Laštovka, D. Nitsch aj.). Přispíval do desítek periodik (Hlídka, Rozmach, Archa, Akord, Řád, Slavia, Slezský sborník aj.). Vedle edic a studí vydal dvě rozsáhlé syntetické práce: České literární baroko (Praha, 1938, znovu 1995) a Literární památky epochy velkomoravské (Praha, 1966, znovu 1996). Byl člověkem, který platil a dosud platí za ideál harmonického spojení ryzí vědy a opravdového kněžství.

Ve Skřípově u Opavy se 12. 6. 1923 narodil Jiří Vícha. V letech 1934–1939 studoval na arcibiskupském gymnáziu v Praze – Bubenči. Básně začal psát ve studentských letech, po vstupu do kapucínského kláštera v Praze na Hradčanech v r. 1940 psát přestal. V r. 1941 byl přeložen do Olomouce na teologickou fakultu, následně do Opočna (v r. 1941), kde studoval teologii. Řeholní slib vykonal v květnu 1945. Po válce nastoupil na pražské bubenečské gymnázium, složil maturitní zkoušku a vrátil se na olomouckou teologickou fakultu. V červnu 1948 byl v katedrále sv. Víta v Praze ordinován na kněze. V r. 1950 začala likvidace řeholních řádů státní mocí, v dubnu 1950 byl obsazen Hradčanský klášter a řeholníci byli deportováni, P. Jan Evangelista [řádové jméno] Vícha do Broumova. V září 1950 nastupuje k PTP v Komárně na Slovensku, propuštěn byl ze zdravotních důvodů v květnu 1953. Léčil se v Ostravě na Fifejdách, po propuštění z nemocnice nastoupil na místo účetního v Komunálním podniku kominickém, od r. 1955 vykonával práci účetního v nemocnici vítkovických železáren do svého zatčení v r. 1961. Po propuštění složil v roce 1971 maturitu na Vyšší hospodářské škole v Olomouci.

Organizoval tajné řádové studium, zakládal kroužky a společenství, jeho činnost však byla sledována StB. Odsouzen byl na čtrnáct let, trest si odpykával ve Valdicích. Setkal se tam i s básníky (P. Janem Dokulilem, Josefem Kostohryzem, P. Josefem Veselým aj.), kteří Víchu povzbuzovali k básnické tvorbě. Ve vězení vznikla většina z básní, jež memoroval a po návratu v září 1967 zrekonstruoval. Po revoluci pak jeho verše vyšly ve výboru Krajina milost (1. vyd. Olomouc 1991; 2. vyd. Kostelní Vydří 1994). Od října 1967 do ledna 1968 pracoval jako účetní na vysokoškolských kolejích Vysoké školy báňské v Ostravě, od února 1968 do února 1969 byl znovu zaměstnán ve vítkovické nemocnici. V červenci 1969 se vrátil do duchovní správy a byl jmenován kaplanem ve Fulneku, v r. 1984 byl jmenován farářem fulnecké farnosti. V r. 1976 byl jmenován do funkce provinciála řádu menších bratří kapucínů.

Zásluhou Vladimíra Justla zazněla Víchova poezie v pražské Viole v únoru 1971, jeho básně byly zařazovány do samizdatových tisků a časopisů, například vyšly v olomoucké samizdatové edici Texty přátel, v pražském samizdatovém časopise Vokno, ve sborníku Enato (Olomouc, 1987), který redigoval Rostislav Valušek. Po r. 1990 se objevila ukázka z Víchovy tvorby v antologii české spirituální lyriky Krajiny milosti (Kostelní Vydří, 1994), jeho verše byly odvysílány v rozhlase, nalézáme je na stránkách několika časopisů. Ve Viole se v květnu 1993 uskutečnil poetický večer „Krajiny milosti“, nazvaný podle Víchovy knihy. Ve velehradském nakladatelství Refugium vyšel v r. 1997 výbor z Víchových básní Krajina milost s doprovodem fotografií Tomáše Vážana. Páter Vícha absolvoval četná literární setkání v Praze, Brně, Olomouci, Opavě a ve Fulneku. V r. 1997 se zhoršuje Víchův zdravotní stav, 28. 9. 1997 umírá na faře ve Fulneku.[20]

Eduard Zacha v doslovu k výboru Krajina milost o Víchově poezii napsal: „Jeho poesie se podobá plachému ptáčeti, které je štvané ze svého hnízda pádnými ranami do hřebů, štěkotem lovecké smečky, klením ženců... Poodlétá do tiché krajiny a v ní ozvěnou můžeme zaslechnout tep zraňovaného srdce, padání rosy z polních květů a šum andělských křídel. Neomylně pak pocítíme básníkem objímané Slovo, které otevírá mříže a odvaluje kameny.“[21] Tichu odevzdává básník a kněz Slovo, jako v básni Tiší, v tichu řeší i otázky poměru mezi kněžstvím a básnictvím:

Jen strom je tichý

a beránek

a Slovo

Jsou stromy proto,

že jsou ohně?

Beránci proto,

že jsou vrazi?

Jsou slova proto,

že jsou němí?

Jsou verše

psané pro mlčení?

Do proudu spirituální – nebo šíře – křesťansko-humanisticky orientované literární tvorby ještě patří opavská básnířka Dagmar Bezdíčková (27. 11. 1928 České Budějovice-Čtyři Dvory – 5. 12. 1995 Opava). Dětství strávila ve Francii, po válce se rodina vrátila do Československa. Teprve v pokročilém věku vydala sbírku básní Kytička (Opava, 1990). Sbírka vyšla samizdatem v několika rozmnožených výtiscích v r. 1988, v r. 1990 ji vydalo Vydavatelství a nakladatelství Lístková edice M. M. v Opavě vlastním nákladem autorky. Autorka do svých lyrických básní zahrnula poučení z kvítek oslavujících Stvořitele a spojila je s chválou Spasitelova Srdce. Oslava různých druhů květin v básních poněkud připomene sbírku Jakuba Demla Moji přátelé.

Bezdíčková svou sbírku připsala studentům, kteří 17. listopadu 1989 „hrdinně pozvedli své hlavy a s květinami v útlých rukou bojovali za svou i za naši národní svobodu proti ozbrojené síle. Jejich krev zkrápěla pražskou dlažbu. Nechť tato jejich nevinně prolitá krev je odkazem příštím generacím a také varováním. V neposlední řadě patří také všem lidem našeho národa, kteří studenty v jejich úsilí podporovali a také těm, kteří v nesvobodných letech minulých šťastně a čestně obstáli.“ (Z dedikace ke sbírce.)

Fialka

Prostým kvítkem lid tě nazývá a

prvou kytičku jarní váže,

kytičku milou a vonnou.

Kéž i já jsem tak skromným a

přec vonným kvítkem v zahradě Boží –

k oslavě Božského srdce!

Zněj srdci Ježíšovu, zněj píseň

jásavá, jež věrno jeho slovu,

všem milost rozdává.

Ó srdce Nejsvětější, dík budiž tobě vzdán,

zdroj lásky nejvroucnější, buď v tobě

uctíván.

2. Básnířky a prozaičky z Opavska

Z opavských básnířek se po r. 1990 nejvýrazněji prosazuje Dagmar Bakalová (*22. 11. 1942 Prostějov), rozená Zettelová. Základní školu i gymnázium absolvovala v Opavě (1960). Vystudovala obor učitelství národních škol na PF v Ostravě (1963), pak v postgraduálním studiu obor čeština (1976, diplomová práce: „Význam čtenářských dovedností“). Krátce učila na opavských školách, od r. 1964 byla zaměstnána ve Vlastivědném muzeu v Českém Těšíně a v Krajském středisku památkové péče a ochrany přírody v Ostravě (od r. 1965). V r. 1967 se vrátila zpátky do školství a učitelskému povolání se věnovala až do odchodu do důchodu. Od r. 1992 externě vyučovala na Strojní a uměleckoprůmyslové škole v Opavě. Svou básnickou tvorbu prezentovala na literárních večerech (též v Čajovně Bludný kámen v Opavě), její básně byly publikovány časopisecky (Tvar, Alternativa Nova, Host, Romano Kurko). V r. 2000 získala cenu v mezinárodní básnické soutěži „O zlatý doutník Wilhelma Szewczyka“ v Czerwionce-Leszczynach v Polsku.

První sbírka poezie Dagmar Bakalové Karneval v zimě (Albrechtice u Čes. Těšína, 1997) evokuje sféru karnevalové kultury, jež se rozvinula zvláště v době vrcholného středověku a za renesance. Karneval má vesmírný charakter obrození, obnovení, kterého se zúčastní všichni lidé. Svět, aby byl obnoven, musí projít katarzí jako v době masopustního veselí, které je obdobou karnevalu. Autorka se ve sbírce projevuje osvobozujícím pohledem na svět, jenž je poučený na východiscích východní filozofie.[22]

Dagmar Bakalová se ve své tvorbě mj. inspirovala svébytností romské komunity ve sbírce Romance (Opava, 1999). Základem básní je romantický ohlas života Cikánů, jak jej kdysi viděl i K. H. Mácha, i jejich bájí a legend. Verše sbírky jsou zpěvné a srozumitelné. Nacházení pojmenování pro rozličné jevy má v poezii Bakalové hluboký smysl. Romance mluví jak k nám, bílým, tak i k Romům a naplňuje pojmy jako je lidskost, porozumění, tolerance, touha a svoboda.[23] Křest této sbírky proběhl v červnu 1999 za doprovodu cikánské folklorní skupiny Giňovci a navštívila ho i poradkyně pro romské otázky při OkÚ v Opavě Vlastimila Pernicová. Sbírku Romance poté přeložil do romštiny spisovatel romského původu Jan Horváth. Do tisku se chystá její dvojjazyčná česko-romská verze.

Následující ukázka pochází z uvedené sbírky:

Jarní romance

Když Cikáni vyrazí v černých kalhotách

A v bílé košili s lesklými límci začnou svítit

To určitě začíná

Jaro

Když Cikánky mají na patách květy

Svých dlouhých sukní a křičí hlasem

jak uragán na svá děcka

To určitě začíná

Jaro

/.../

Když

krásný Cikán práskne do koní

A ujíždí za svými předky

Do neznáma

To určitě

Začalo

Jaro

A já si k němu sednu a budu

Jeho společnicí

neboť Jen on

Zná

Svět!

O sbírce Bloudíme (Opava, 2000) se přední brněnský slavista Ivo Pospíšil domníval, že obsahuje existenciální poezii. I když autorka hledá naději v pokoře a modlitbě, její sbírka je drásavě pesimistická, ostře existenciální. Jediným pseudooptimistickým rysem je touha po opuštění tohoto světa. Leitmotivem této ponuré, přesto naději skrývající básnické sbírky je útěk do přírody a do jiného světa, láska a lidská sounáležitost.[24]

Opět to byl Ivo Pospíšil, jenž napsal výstižná slova o následující sbírce Bakalové – Brevia (Brno, 2001). Rozsahem krátké básně sbírky charakterizuje jako drobnosti, maličkosti přinášející tematiku podzimu života, zneklidňujícího účtování, hořkosti ztracených lásek a ideálů. Proti sbírce Bloudíme nastává zklidnění, ztlumení, jakoby zmírnění, ironické a sebeironické, snad někdy i rezignující, ale nesmírně půvabné.[25]

Olomoucký badatel František Všetička, který se dlouhodobě věnuje teorii výstavby literárního díla, recenzoval v novinách Olomoucký den další knihu veršů Bakalové Růže přichází po trnech (Brno, 2002) takto: „Sbírka má dva oddíly: Nářky, Výkřiky a vzdechy. Tónina tohoto ducha v knize převládá. Autorka je tvor nespokojený, rozhněvaný, místy se dokonce stylizující do poloh až extatických. K dominantním tématům patří čas. Je pojat jako nepřátelská síla. Autorka projevuje epický talent, který by měla dále rozvíjet. Zaměření tohoto druhu je významnější o to, že básnících epiků je nyní poskrovnu.“[26]

Dagmar Bakalová dále publikovala sbírky veršů Obelisk (Luč, 2004), Věčný rituál (Brno, 2004), Neobyčejné obyčejnosti (Opava, 2008) a Dotyky cest (Opava, 2009), kterou věnovala svému manželovi, jenž ji provázel na společné cestě životem jednačtyřicet let.[27] Ve sbírce Nad vesmírem (Opava, 2021) se vyrovnává s předčasným odchodem svého syna Pavla, profesí astrofyzika.[28] Novější knižní počiny Dagmar Bakalové (P.F., 2022; Rovnováha, Opava, 2022; Zrcadlo, Opava, 2022) ilustrovala její dcera Andrea Bakalová, nadaná výtvarnice, která po studiích zakotvila a působí v Brně. A na rok 2023 chystá mini-fantazy povídky.

Tato opavská básnířka také zaznamenala účast ve sbornících nakladatelství Alisa v Petřvaldu, které vycházejí v editorské péči Vladimíra Kostihy: Milostná poezie (2004), Vycházející hvězdy (2004), Básníci třetího tisíciletí (2005), Milostná poezie 2 (2006), Stoupající hvězdy (2006).

Dagmar Bakalová, ohlasem své tvorby přesahující opavský region, je členkou Obce spisovatelů ČR, a věnuje se i psaní povídek a pohádek, které dosud zůstávají v rukopise.

Vazba ostravské spisovatelky Boženy Klímové (13. 12. 1948 Malé Herlatice u Opavy – 24. 2. 2017 Ostrava), rozené Foltýnové, k rodnému Opavsku se v polovině 90. let projevila umístěním fotografií soch a plastik autorčina bratrance Jeronýma Foltýna z Hradce nad Moravicí ve své básnické sbírce Rozhovor s Bohem (Ostrava, 1995). Další vydání Rozmowa z Bogiem (Ostrava, 1997) vyšlo polsky v překladu Wilhelma Przeczka a Lucyny Waszkové (verze pro Jana Pavla II.), následující vydání Rozhovor s Bohem – Rozmowa z Bogiem (1998) bylo publikováno dvojjazyčně s translacemi stejných překladatelů.[29] Božena Klímová pomohla také vstoupit do literatury svému synovci, básníkovi Davidu Bátorovi.

Prozaička Lena Banszel Freyová (*1. 7. 1963 Krnov), rozená Zezulová, podnikala v Opavě v oblasti volnočasových aktivit a pedagogického vzdělávání. Po vydání knihy pohádek Sbírka motýlů (Český Těšín, 1998), které vyšly s ilustracemi autorky a Petra Špačka, následovala druhá kniha pohádek Pohádky na dlani (Opava, 2002). Pohádky Leny Freyové prozrazují znalost psychologie dětského čtenáře (v tom se snad projevuje její původní vzdělání učitelky mateřské školy). Autorka zbytečně nemoralizuje, spíše se snaží prostřednictvím uměleckého obrazu, metafory či podobenství předložit čtenáři určitý problém, s nímž se dítě i dospělý potýkají v životě.[30] Freyová v současné době již nepůsobí v Opavě, ale v Milíkově (okres Frýdek-Místek).

Novou lyrickou notu vnesla do literatury Opavska básnířka bulharského původu Daniela Džorova-Waldhans. Bulharka z Plovdivu (*27. 10. 1967), kde vystudovala hru na violoncello, žije v České republice od roku 1990, kdy přijala angažmá violoncellistky v orchestru Slezského divadla v Opavě a pak již v Opavě zůstala.[31] Kromě toho je členkou Musicy Opavia, spolupracuje s orchestry NDM Ostrava a Janáčkova divadla v Brně. Své verše píše v češtině.

Její prvotina Obyčejné věci vyšla roku 2006 a byla vydána u příležitosti oslav šedesátin Základní umělecké školy v Krnově, kde Džorova-Waldhans vyučuje hře na violoncello. Sbírka zaujala i vydavatele v zahraničí, dočkala se totiž překladu do polštiny. Druhá sbírka básní Zázraky všedního dne vyšla v roce 2010. Z té pochází také následující ukázka:

já

(Ivě a Láďovi)

Tóny znějící v mém srdci

mají nerovnoměrný rytmus

a duše zpívá písně

mé daleké domovině.

Je to stesk a touha,

jako když hledáš to,

co jsi měl a ztratil

nebo vlastně našel…

Mé sny voní bylinami,

které zplodila majestátní hora

a slzy úlevy plní jezera,

ve kterých plují krásné vzpomínky.

Mé dny mají smysl díky lidem,

kteří jsou dnes mojí rodinou.

Nechtěli to, ale já si je vybrala,

protože za to stojí…

Až jednou tu nebudu,

mí drazí přátelé,

naplňte sklenky vínem

a zazpívejte tu naši –

o Jovaně, o Rufince,

a také o čerešních…

Budu zpívat s vámi…[32]

Prvotinou Doteky (Opava, 2007) vstoupila na opavskou literární scénu Petra Kostruhová (*12. 4. 1967 Opava). Po maturitě na gymnáziu v Opavě vystudovala na Pedagogické fakultě v Ostravě obor Český jazyk – dějepis, na Filozofické fakultě Ostravské univerzity německý jazyk. Bohaté pedagogické zkušenosti získala působením na středních školách a také na Slezské univerzitě v Opavě, kde již řadu let externě vyučuje odborný německý jazyk. Novou výzvou a zkušeností mimo oblast školství bylo její působení v cestovním ruchu.

Kmotrou její druhé sbírky veršů Ozvěny ticha (Opava, 2010), ve které je ticho „slyšet“ a která „říká neříkané“, sbírku o potřebě něhy a naděje, se stala Martina Kociánová, televizní moderátorka a mezzosopránová zpěvačka známá svou spoluprací s mnoha hudebními tělesy doma i v zahraničí. Ke sbírce Petry Kostruhové se snad i díky tomu vyjádřil český houslista světového renomé Jaroslav Svěcený: „Básnická sbírka Ozvěny ticha – to je galakoncert slov a ilustrací! Vnímám opravdu intenzivně tu obrovskou paletu emocí a ze srdce gratuluji!“ Sbírka byla představena veřejnosti v rámci celorepublikového festivalu Den poezie v Klubu Art v Opavě.

Své básně spolu s dalšími šesti opavskými autory (Eva Tížková, Boleslav Vjaclovský,[33] Oldřich Kolovrat,[34] Tereza Chudobová,[35] Jiří Slavík[36] a Gabriela Salichová[37]) publikovala v almanachu opavských autorů Útržky života (2009). Její básně byly uveřejněny také časopisecky. Výběr z tvorby Petry Kostruhové zahrnují almanachy z nakladatelství Alisa (editor Vladimír Kostiha, Petřvald) Současná poezie 2007 (2007), Milostná a erotická poezie (2009) a Básníci třetího tisíciletí, 2 (2009).

Ukázka pochází z osobní stránky[38] autorky:

Nostalgická

Listy padají a padají –

jsou všude

Prostírají svět a vrací ho zpátky do země

Všechno je obnažené

Jen stojím a čekám

Zachytím se maličkým kouskem těla

o úpon ostružiny

Všechno je otrněné

Jen stojím a čekám

na bílé ticho v údolí

Jen stojím a čekám

chomáček smutku až přebolí

Výše zmíněná Eva Tížková (*1957) žije v Tísku nedaleko Bílovce na severní Moravě. V půvabném okolí prožila šťastné dětství i dobu dospívání. Vystudovala Ostravskou konzervatoř a od roku 1978 vyučuje hře na klavír. Působila (z rodinných důvodů) na více hudebních školách: a to ve Fulneku, v Martině, znovu ve Fulneku, nakonec zakotvila v Bílovci, kde pracuje dodnes. Od dětství je snílkem, ale na prahu dospělosti prožila velký smutek a trvalo dlouho, než se jí vrátila schopnost snít a sny postupně naplňovat. Kromě básní píše i texty písní pro děti i pro dospělé, k mnoha z nich složila i hudbu. Vydala hudební CD s názvem Cesta kolem světa (2009), kde zpívá za doprovodu dětského sboru Zpívající klavíristi.[39]

Samostatnou sbírku veršů Tížková vydala v roce 2007 v nakladatelství Alisa s názvem Labyrint života. Přispěla do třinácti knižních publikací, vesměs almanachů nebo sborníků poezie, přičemž vesměs zůstává věrná petřvaldskému nakladatelství Alisa.

Ukázka pochází z rukopisu:

Obejmi mě

ještě

více

za ruku mě chyť

Jsi můj osud, žhnoucí slunce

tak jen pro mě sviť

Za kopcem

když v dálce mizíš

staň se noční oblohou

V jasu hvězd a půlměsíce

pomáháš mi

s touhou mou

Obejmi mě

něžně

více

za ruku mě chyť

Za úsvitu, při soumraku

chci jen s tebou být

2.1 Osobnost a tvorba Ireny Šťastné

Básnířka a prozaička Irena Šťastná se narodila jako Irena Václavíková 25. října 1978 v Opavě. Žije v Dobroslavicích na Opavsku. Absolvovala FF Ostravské univerzity (magisterské studium češtiny s literárněvědným zaměřením) a FPF Slezské univerzity (bakalářské studium knihovnictví a informačních studií). Od září 2022 je ředitelkou Knihovny města Ostravy, kde působí dodnes.

Poezii a povídky publikovala časopisecky (Artikl, Host, Partonyma, Protimluv, Psí víno, Tvar, UNI, Kulturní noviny, Literární fórum, Literarni.cz, Literární noviny, Ostravan, Pandora, Ravt, Revue Prostor, Viselec, Weles, Zvuk, Britské listy, Poetry Cornwall, BODY – International Online Literary Journal /Velká Británie/, iLeGaLiT, Vlna, Rozum /Slovensko/, Saar Sansaar /Indie/, Fabularie, Nowe peryferie, WydawnictwoJ /Polsko/ aj.[40]), v antologiích a almanaších (V srdci černého pavouka, 2000; Cestou, 2004; Antologie české poezie 1986–2006, 2007; Ty, která píšeš – antologie současné české ženské povídky, česky 2008, portugalsky 2011; Sto nejlepších českých básní 2012, 2012). Její literární texty byly přeloženy do angličtiny, němčiny, polštiny, slovenštiny, portugalštiny, rumunštiny, španělštiny a hindštiny.

V roce 2016 byla nominována na cenu Magnesia Litera v kategorii poezie za sbírku Žvýkání jader. V roce 2019 obdržela Cenu Jantar za literaturu Moravskoslezského kraje a hlavní cenu získala v literární soutěži Básně SK/CZ 2020. V roce 2022 byla nominována na Cenu Jantar v oblasti literatury za sbírku Dny. Noci. A co víc? „V roce 2006 se Šťastná v rámci své činnosti pro oblast knihovnictví stala koordinátorkou projektu Romani Kereka – Romský kruh. Hlavním cílem projektu bylo vytvořit prostor pro setkávání Romů a vědomé zohlednění romských čtenářů; v neposlední řadě také intenzivní spolupráce s romskými asistenty.“[41] V rámci Týdne knihoven se stala patronkou projektu Kniha do vlaku, který umožňuje cestujícím na nádraží vypůjčení knihy na cestu vlakem.

Šťastná je především básnířkou, láká ji také próza. V pražském literárním časopisu Tvar uvedla: „Poezii ani moc psát nechci a píšu, zatímco prózu psát docela chci a stojí mě to třistakrát víc energie. V poezii jsem si jistější, protože už mám cosi za sebou, kdežto v próze jsem ten začátečník, který pořád něco zkouší, ale ještě nikam nedospěl. Próza je pro mě komplikovaná, nepřátelská a nepoddajná, zatímco poezie se tvoří skoro sama, aniž bych se extrémně snažila.“[42] Kromě básní píše také recenze a fejetony. S manželem Milanem Šťastným, který je rovněž spisovatelem,[43] napsala knihu pro děti Na mamuta.

V roce 2006 vydala v brněnském nakladatelství Host debutantskou sbírku básní Zámlky. Tuto knížku veršů vydala ještě pod svým dívčím příjmením Václavíková. Ostravská literární vědkyně Iva Málková, která příležitostně spolupracuje s nakladatelstvím Host, popsala sbírku takto: „Autorka vnímá rozjitřenými smysly. Sděluje základní prožitky. Je spřízněna s krajinou. Blízká a opakovaná témata jsou jako pavučina. Slova rozepjata od útku k útku však nemají podobu mámivého pápěří. Trvá chvíle vychýlení. Člověk poznává smrt, vnímá ohrožení, zvládá úzkost. Přichází schopnost nadhledu. Zůstává smysl pro tvrdou křehkost. Člověk vnímá člověka.“[44]

Druhá sbírka s názvem Všechny tvoje smrti vyšla v roce 2010 v pražském Literárním salonu Terezy Riedlbauchové. Recenzent druhé sbírky Jan Hejk konstatuje, že knížka obsahuje padesát básní rozdělených do tří oddílů (Dějství prvé, Nikde nehoří, Trávníky nemocnic), které vznikaly mezi roky 2007 až 2009. Srovnává jí s první sbírkou: „Básně obsažené v její první sbírce jsou příznačné snahou o výrazovou úspornost, většinou se skládají jen z několika mála veršů. Jejich obraznost je podmanivá, autorka dokáže vzbudit pozornost originálními metaforami. Zároveň jde o poezii drsnou, blížící se svým laděním až k expresionismu, místy trochu odlehčovanou ironií či sarkasmem – tedy v souhrnu básnický projev v zásadě neženský (v tom nejlepším slova smyslu). Nejvíce si však cením sugestivních metafor a autorčiny schopnosti nalézt a zachytit v prostém okamžiku nevšední kouzlo. To na debut rozhodně není málo.“[45]

Table of Contents

Abstrakt

Úvodem

1. Křesťansko-humanisticky orientovaná literární tvorba

2. Básnířky a prozaičky z Opavska

2.1 Osobnost a tvorba Ireny Šťastné