RADOST

Výbor textů

z mezigeneračního kurzu tvůrčího psaní

vychází díky finanční podpoře

Evropského sboru solidarity

RADOST

Výbor textů

z mezigeneračního kurzu tvůrčího psaní

© Kateřina Benešová, Josef Beran, Václav Doležal,

Lucie Hrudová, Bohumila Kuklová, Eva Moravcová,

Johana Snášelová, Tereza Tichá, Eva Vrbová

© Michal Beran – První bruntálské nakladatelství, 2021

ISBN 978-80-908273-5-6

ISBN 978-80-908273-6-3 (pdf)

ISBN 978-80-908273-7-0 (ePub)

ISBN 978-80-908273-8-7 (mobi)

ISBN 978-80-908273-9-4 (wooky)

Předmluva

Následující texty pocházejí z per, propisek i klávesnic rozmanité skupiny autorek a autorů. Někteří z nich už mají za sebou desítky let životních zkušeností, a jiné teprve sfoukly šestnáctou svíčku na narozeninovém dortu. Všechny však pojí podobná hravost a vášeň, která je přivedla do našeho kurzu tvůrčího psaní pro seniory a dospívající. Při čtení následujících povídek, básní a fragmentů často ani nepoznáte, jaké datum narození jednotliví pisatelé nosí ve svých občanských průkazech. Rozhodli jsme se proto záměrně tuto informaci neuvádět a ponechat na fantazii čtenáře, aby sám nejlépe posoudil, čí mysl je hodna označení mladá, hravá, zkušená nebo vyspělá. 

Mezigenerační kurz tvůrčího psaní zrealizovala v roce 2021 literární platforma Poustevna díky finanční podpoře Evropského sboru solidarity. Sami bychom však psaní učit nedokázali. Přizvali jsme si proto na pomoc vyučující z řad předních českých spisovatelů, jmenovitě Jonáše Zbořila, Davida Jana Novotného, Ondřeje Macla a Terezu Semotamovou, kterým tímto srdečně děkujeme. Jak se pod jejich vedením začínajícím autorkám a autorům ze dvou různých generací dařilo, můžete posoudit sami na níže uvedených devatenácti textech.

S radostí

Vaše Poustevna

Eva Moravcová

Sýkorky a brhlíci

Mám velice ráda přírodu a zvířátka. Ráda pozoruju ptactvo, veverky a jinou lesní zvěř. Snažím se o ně starat, aby měli co pít. A občas jim nasypu zrní nebo drobečky. Když seženu oříšky, tak jim je dám taky trochu do misky, a hlavně jim dávám čistou vodu. Tu chodí pít i veverky. Někdy přiletí i straky a já je vyháním, aby to, co tam nasypu, nesezobaly sami. Jsou hrozně drzé, oprsklé a nenasytné. Vody můžou pít kolik chtěj.

Je 6:12 ráno. Když jsem se vzbudila, rozhrnula jsem závěs a nevěřila vlastním očím. Sáček s oříšky byl obsypaný sýkorkami, brhlíky a třemi strakapoudy. Byla jsem v sedmém nebi. Připadala jsem si jako pětiletá. Pohled na tu drobotinu byl prostě nádherný. Líbí se mi, jak poletují sem a tam a chutná jim. Udělala bych pro ně cokoli. Akorát mi tu chybí ještě ta veverka.

Eva Moravcová

U doktora na čaji

U doktora v čekárně

je nudná dlouhá chvíle.

Sedím u okna

a koukám do kraje.

Vtom ortoped – mladý doktor

vyjde ze dveří

a v smíchu vypráví

jak mu hodinky

spadly do čaje.

Směji se také

a tak mu povídám:

i mně se to stalo

tak nejste sám

říkám mu

že to snad neva

jsem ráda

že Vás poznávám

já jmenuji se Eva.

Eva Moravcová

Košíkář Chandrashekar

Šestapadesátiletý muž žil svůj život sedmnáct let v džungli.

Kdybyste se s ním chtěli sejít, museli byste ujít čtyřicet kilometrů pěšky, abyste došli k jeho domu, který si udělal sám z bambusových tyčí přikrytých plachtou.

U domu má staré auto zakryté folií. Má sebou i radio, dva páry oblečení a jeden pár gumových pantoflí. Koupat se chodí do řeky.

Plete košíky z rostlin z džungle. Za ně si pak nakoupí cukr a rýži.

Má také kolo, na kterém jezdí do města. Jeden člověk mu nabídl dům, ale on odmítl. Raději chce žít v lese se zvířaty a psát příběhy ze svého života.

Lucie Hrudová

Pouť

Putovala již několik týdnů.

Krajina se jí vlnila pod nohama, jako se vlní láva právě vyvřelá z hlubin země. Měnila své barvy od hnědé, okrově žluté, šedé až po krvavě rudou. Hlína a zetlelé listí se jí lepily na podrážky, s jejími vlasy si pohrával jemný vánek, také s ní však dokázal zacloumat pořádný vichr. Chlad se jí chvílemi zabodával do všech pórů těla. Šla dnem i nocí, pokud jí to síly dovolily.

Ze začátku se obávala tmy, temných zákoutí, křovin, roklí a lesů. Po čase však zjistila, že se nemá čeho bát. Příroda kolem ní, k ní byla milostivější než svět světel, aut, ruchů měst a lidí. Promlouvala k ní den ode dne víc a víc. Oheň rozdělala během chvilky, naučila se zacházet s bylinami, a tím pádem pro ní žádná bolest nebyla zábrannou, odhadla, jaké počasí jí bude provázet následujícími dny.

Zvěře se již nelekala, ba naopak. To ona zde byla v těchto pustých končinách nevídaným tvorem. Tušila, že tomu tak však nebylo odedávna.

Všímala si skrytých, již zašlých náznaků lidské činnosti. Zbytků zborcených kamenných zdí, prohlubní, kdysi sloužících jako sklepy, rozbořených jednoduchých vodních hrází, pokroucených ovocných stromů a již skoro neznatelných remízků, na bývalých polích.

Cítila jakousi sounáležitost s tím vším, co ji obklopovalo a jakýsi dávno zapomenutý pud přirozenosti. Nevěděla co to je, ale tušila, že to sahá velmi hluboko, až ke kořenům jejího rodu. Netušila dokonce ani proč se na tuto zvláštní pouť vydala, jednou zkrátka sbalila pár nejpotřebnějších věcí, nasadila si turistické boty a vlakem odjela na sever své země. Hlavou jí běžely tyto myšlenky skoro nepřetržitě a ona se s nimi krok po kroku, pěšinu za pěšinou, kilometr za kilometrem, vyrovnávala. Představovala si, jak zde kdysi její předci hospodařili na polích, stavěli svá obydlí, zakládali rybníky a dokonce i rodiny. Po tom všem již nezbylo skoro ani památky, ale ona si to uvědomovala, byla vděčná, že tu může být, zatím ještě se procházet po své rodné půdě a vědět, že se sem může kdykoli vrátit.

Lucie Hrudová

Geologovo postižení

Karel se rozhlížel kolem sebe, tak takovouto krásu ještě neviděl. Pohyboval se velice opatrně, aby náhodou nezavadil či dokonce neporušil, ty miliony let vytvářené skvosty.

„Jak musí být matka příroda kreativní, když dokázala stvořit tyto majestátní vápencové krasavce?“ říkal si.

Zespoda se tyčily jako špičaté hory stalagmity, shora k němu sestupovaly stalaktity. Na některých místech se tyto překrásné útvary dokonce spojovaly v dechberoucí stalagnáty. Procházel se mezi nimi a připadal si jako v jiném světě. Na exkurzích do různých jeskyň nesměl chybět nikdy, ale toto bylo v něčem jiné. Nejenom že to byly exempláře nad očekávání vzrostlé, ale ještě problikávaly a třpytily se všemi barvami duhy. Skapávala z nich jakási fosforeskující kapalina, o jejíchž složení si Karel nebyl jistý. Nespatřil zde dosud ani jednoho živého tvora, došlo mu tedy, že je kapalina asi jedovatá, možná i žíravá! Prostorami se ozývalo: Kap, kap. Karel jen kličkoval mezi těmito krůpějemi a už mu to náhle nepřišlo tak úžasné a skvělé jako zprvu, naopak, bál se o svůj život. Vzhlédl a jedna opravdu robustní kapka mu přistála přímo do obličeje. Nesnesitelně to studilo, píchalo to jako tisíce malých jehliček. Karel začal příšerně řvát a trhat sebou. „Tohle přece nemůže být pravda! Jak jsem se sem dostal? Vždyť jsem ještě včera seděl v teple kanceláře výzkumného ústavu!“