Libor Martinek

Władysław Sikora

(1933–2015)

Portrét těšínského spisovatele

© Doc. PhDr. Libor Martinek, Ph.D.

ISBN 978-80-88463-17-7 (pdf)

ISBN 978-80-88463-18-4 (ePub)

ISBN 978-80-88463-19-1 (mobi)

ÚVOD

Motto:

Ojcze dzieciństwa odległego

wsparty na toporzysku w szczawinie

kiedy ziemia się na odpowiedź rozwiera?²

Polsky píšící Władysław Sikora pocházel z malé horalské obce Bocanovice u Jablunkova. Narodil se 10. 5. 1933 jako třetí dítě Jadwigy a Józefa Sikorových. Rodina vlastnila nevelké hospodářství. Během druhé světové války, v r. 1943, zemřel Sikorův otec Józef a zanechal ženu Jadwigu (rozenou Szkanderovou) s pěti dětmi. Rodina prožila tvrdý život za okupace i po ní. Otec měl na Władysława velký vliv, byl mu vzorem jako plebejský těšínský patriot. Po připojení Těšínska přímo k Říši zahájil Sikora školní docházku v německé základní škole, po válce pokračoval na základní škole s polským jazykem vyučovacím. Maturoval v r. 1953 na gymnáziu s polským jazykem vyučovacím v Českém Těšíně a ve studiu pokračoval na Vysoké škole pedagogické v Olomouci, obor polština – ruština (absolvoval v r. 1957).

V letech 1957–1964 Sikora působil jako učitel v Mostech u Jablunkova, v letech 1964–1969 jako redaktor polských novin Głos Ludu v Ostravě. V letech 1968–1970 byl členem Svazu československých spisovatelů. V r. 1969 se s většinou redaktorů dočkal vyhazovu z redakce novin, mj. kvůli odsouzení vstupu armád Varšavské smlouvy do Československa. Poté byl zaměstnán jako referent pro organizační záležitosti Hlavního výboru Polského kulturně-osvětového svazu (Polski Związek Kulturalno-Oświatowy w Republice Czeskiej; dříve: w Czechosłowacji) v Českém Těšíně, kde jako hlavní účetní pracovala jeho manželka Helena (roz. Krężeloková). Od r. 1978 byl dramaturgem Loutkového divadla Bajka v Českém Těšíně, v r. 1983 byl opět nucen opustit zaměstnání, takže se vrátil k pedagogické práci v základní škole s polským jazykem vyučovacím v Českém Těšíně. K tomuto kroku se našly politické důvody. V té době sílilo v Polsku hnutí Solidarita a místní komunisté se domnívali, že by Sikora a někteří další zaměstnanci HV PZKO mohli mít na polské obyvatele českého Těšínska ideologicky nežádoucí vliv. Po r. 1990 byl redaktorem časopisu pro polskou mládež Ogniwo (v Těšíně), a to až do r. 1994, kdy odešel do důchodu.³ Do nedávné doby, kdy se poněkud zhoršil Sikorův zdravotní stav, byl aktivní jako spisovatel a publicista; přispíval mj. do Głosu Ludu⁴ a Zwrotu statěmi a fejetony na regionální i nadregionální literární a kulturní témata.⁵ Dlouhodobě žil v Českém Těšíně, kde 22. 10. 2015 zemřel.

1. Ve víru polemik

Naše práce⁶ vychází z dřívější autorské monografie o W. Sikorovi z r. 2015. Byly na ni napsány dva lektorské posudky, z nichž jsme se poučili. Šlo svým zaměřením o regionalistickou publikaci, která se dočkala několika velmi dobrých hodnocení v tisku u nás i v zahraničí (Polsko, Slovensko). Avšak našla se i jedna výjimka, kterou představovala odborně značně ubohá, v mnoha ohledech pomýlená recenze Rizika a meze autorské monografie, Martinkův pohled na představitele „menšinové“ literatury⁷ českého Těšínska v časopise Bohemica Olomucensia magistrantky v oboru česká literatura FF UP v Olomouci Anety Damborské. (Damborská 2016: 215–220.)

1.1 Polemika s recenzním výkonem Anety Damborské

Absolventka olomoucké bohemistiky Aneta Damborská jako recenzentka knihy o polském spisovateli z českého Těšínska W. Sikorovi mimochodem svou diplomovou (magisterskou) práci zaměřila na bohemistické téma Próza a dramata Aleny Vostré z 60. let (2014) a dříve obhájenou bakalářskou práci na problematiku České edice pohádek bratří Grimmů (2012). Damborská není polonistka a ani literární komparatistka, jež by se zabývala česko-polskými literárními vztahy, jedinou „kvalifikací“ k napsání recenze pro olomoucký bohemistický časopis bylo patrně to, že údajně pochází z Bohumína.

S ohledem na problematická tvrzení recenzentky jsme v Bohemica Olomucensia zveřejnili polemiku (Martinek 2017: 159–162), která koriguje četné omyly objevující se ve zmatené a k tomu částečně plagiátorské kritice Damborské (místy vykrádala recenzi polského bohemisty dr. Leszka Engelkinga) a zároveň osvětluje zaměření publikace i její vydavatelský kontext (citujeme ji in extenso a aktuálně doplňujeme několika poznámkami):

„V Bohemica Olomucensia 2016/1 se objevila recenze Mgr. Anety Damborské mojí knižní monografie o spisovateli z polské národnostní menšiny na českém Těšínsku Władysławu Sikorovi. Ta byla vydána díky sponzoringu českotěšínské tiskárny Finidr s.r.o., která vydala knihu v nákladu 200 kusů a s předem dohodnutým rozsahem do cca 150 stran (ve výsledku má 151 s.), a to do konce roku 2015 (externího grafika jsem si zaplatil sám). Zároveň šlo o první publikaci v rámci edice Spisovatelé Těšínska opavského nakladatelství Literature & Sciences, která je určena především zájemcům z řad čtenářské veřejnosti o literaturu z tohoto příhraničního regionu (jako druhý svazek této edice vyšla v r. 2016 monografie o Henryku Jasiczkovi). Tato edice doplňuje dřívější regionální edici Osobnosti Slezska,⁸ která je zaměřena šířeji a kterou iniciovala Matice slezská v Opavě, avšak ta je po personálních změnách ve vedení organizace spíše v útlumu, každopádně jsem jednal již dříve s jejím bývalým předsedou Ing. Vlastimilem Kočvarou o možnosti připravit několik autorských monografií spisovatelů z česko-polského pohraničí právě pro onu zmíněnou edici. Výsledkem tedy byla autorská monografie, která je určena laické veřejnosti, zčásti odborné veřejnosti, pokud se někdo této problematice věnuje podobně jako píšící tyto řádky. Míním tím zejména čtenáře z polské národnostní menšiny na Těšínsku, kteří jsou vesměs bilingvní do té míry, že bez problémů recipují české texty, českým čtenářům, a to nikoli jen z regionu, ale šíře i z celé republiky, kteří o takové téma projeví zájem (vím o tom, že se i takoví čtenáři našli), institucím z regionu i mimo něj (školy, knihovny apod.). S ohledem na implikovaného čtenáře jsem proto přeložil všechny polské citáty do češtiny (až na jednu výjimku, kterou byla vydavatelská recenze brněnské polonistky a slavistky polského původu prof. Krystyny Kardyni-Pelikánové a tu jsem doplnil do obsahu takříkajíc na poslední chvíli – k otázce časového presu se ještě dostanu – a překlad by si nutně vyžadoval její autorizaci, na což již nebyl čas). Co se týče termínu vydání monografie, dlužno říci, že jsem usiloval „Stihnout to před Pánem Bohem“, abych parafrázoval titul románu polské spisovatelky Hanny Krall, což se mi podařilo, kniha vyšla několik měsíců před smrtí W. Sikory (22. 10. 2015).

Kniha byla doplněna všemi potřebnými metatexty, mj. Summary, Streszczenie, Prameny, Literatura, Ediční poznámka, Lektorské posudky, Jmenný rejstřík a rozsáhlým poznámkovým aparátem, které jsou třeba MŠMT požadovány k uznání knihy jako odborné monografie (souhlasím s recenzentkou, že bylo možné ještě něco přidat kvůli lepší orientaci čtenáře, avšak text by se tím rozrostl o další stránky; například uvádění autorovy bibliografie mimo rubriku Prameny by bylo duplicitní, ale dejme tomu vhodné pro knihovníky). Nicméně nešlo o publikaci vydanou například univerzitou a určenou hlavně odborníkům v rámci jakéhosi úzkého, specificky vyhraněného a, řekněme, akademického čtenářského milieu a vnitřního recepčního okruhu, tudíž v podstatě omezeného oběhu (cirkulace) publikace. Neběželo ani o vytištěnou disertační práci, kde by se recenzentkou postrádané metatexty⁹ měly nacházet z hlediska požadavků na takovou práci kladených.¹⁰ Přesto recenzentka od počátku přistupovala k této skromné brožurce, mající hlavně osvětový charakter, jako k právě takovému typu zdroje.

K recenzi Damborské bych podotkl, že jde v jejím případě o značně rigorózní přístup hodnocení, jenž by se hodil na publikaci trochu jiného typu. Například mi není jasné, proč má čtenář v úvodu o autorovi jako spisovatelské osobnosti číst něco o tom, komu je kniha určena? Podle mne je to redundantní a poslání knihy je stručně objasněno v ediční poznámce. Také nechápu, proč recenzentce scházelo expressis verbis vyjádření v úvodu, že je Sikora „polský spisovatel“, což snad každý čtenář pozná podle titulu, pak když knihu jenom otevře, navíc je to patrné z autorova jazyka, jímž píše, rodinných poměrů, studií apod. Kdyby byl W. Sikora bilingvní spisovatel jako třeba básník a aforista Ing. Lech Przeczek z Třince, tak to zdůrazním a na příslušném místě o tvůrčím bilingvismu v této menšinové literatuře pojednám, jelikož jsem se touto problematikou také poměrně výrazně zabýval. Nevím, proč bych nemohl novináře Jacka Sikoru označit za „pozoruhodného“ básníka,¹¹ když jde o autora několika dobře hodnocených sbírek poezie v polštině, asi nejvýraznějšího básníka své generace, tj. polsky píšících autorů z českého Těšínska. Překladatelsky jsem se podílel na dvojjazyčné sbírce Jacka Sikory Za późno na wiosnę – Příliš pozdě na jaro (Český Těšín 2007) a napsal k ní doslov; sbírka se dočkala pozitivních kritických ohlasů u nás i v Polsku (L. Muška – měsíčník Akord v Brně, P. Voňka – revue Psí víno v Praze, K. Kaszper – měsíčník Zwrot v Českém Těšíně, I. Mikrut – měsíčník Śląsk v Katovicích). Jacek Sikora je řazen do kontextu generace nazývané podle antologie polských autorů z českého Těšínska Spotkanie (Ostrava 1985).¹²

Dále se v recenzi vyskytují další neporozumění, například týkající se problematiky regionalismu, když se autorka podivuje nad skutečností, že nevedu ostrou čáru mezi tím, která díla jsou ještě regionální a která jsou již nadregionální nebo univerzální. Takhle to, s prominutím, nalajnovat opravdu nelze.¹³ Stejně není možné zcela přesně rozlišit například to, které motivy kam patří, aniž bych se tohoto úkolu ujal nějakou násilnou formou, jak paradoxně (jednou něco chce přísně lišit, podruhé zase nikoli) sugeruje recenzentka. Zde jsem se přidržel koncepce univerzitního opolského badatele prof. Alfreda Wolneho, jak správně recenzentka podotýká, ale tu jsem pochopitelně modifikoval s ohledem na konkrétní případ Sikorova díla. Damborská si patrně neuvědomuje, že záleží primárně na tom, do jakého kontextu se motivy zapojují, jinak by tuto výhradu neměla. Potíže s motivy nemají badatelé jen s takovou osnovou, jakou si zvolil Wolny a kterou jsem parafrázoval, ale o určité tendenci k „osmózám“ tohoto nejmenšího stavebního tematického prvku prozrazují třeba pokusy o tematickou a motivickou analýzu díla Ladislava Fukse, kterých se v poslední době vyrojilo v rámci literárněvědného diskursu hned několik a jejichž autoři s tím těžce zápasí.

Pak si recenzentka z hlediska neznalosti problematiky nevěděla úplně rady s použitou terminologií. Například polský pojem Zaolzie není možné překládat jako Záolší, byť se řeka oficiálně nazývá Olše, ale jde o pohled z polské strany za řeku Olzu (jak se tok nazývá polsky, ale i původně, Olše je název přidělený uměle českými administrátory); takže Záolším by byla míněna polská část Těšínska, zatímco v našem případě by šlo o jakési Předolší (geograficky, etnograficky, kulturně a politicky se pojmy české Těšínsko a Záolží rovněž nepřekrývají). Kritička také shledává nepřesnost v mém vyjádření „autor vypráví“. Inu, vypráví vypravěč, jak se jistě dozvěděla na přednáškách z naratologie, ovšem autor nejen vypráví (například v první osobě), ale také zobrazuje, ba dokonce líčí (tento pojem ovšem nemají strukturalisté v lásce). Takový přístup mi přijde jako dogmatické aplikování vyčtených či naučených pouček v rámci literárněkritického diskursu, ale zároveň to vypovídá o recenzentčině dosud malé odborné zkušenosti.

Jistě – velikost kritika se měří jeho nároky, jak napsal Ilja Hurník v parodii jednoho Čapkova apokryfu v souboru Trubači z Jericha, ale nemám dojem, že by bylo třeba shledávat až tolik nedostatků v této mojí skromné monografii o W. Sikorovi, primárně určené zájemcům z řad veřejnosti (nikoli kabinetním vědcům, jelikož o Sikorovi nikdo na bohemistice, dokonce ani na polonistice učit nebude snad s výjimkou ostravského dr. Zdeňka Smolky v rámci jeho přednášek o regionální literatuře na širším Ostravsku). Z rozsahových důvodů nebylo ani možné se analyticko-interpretačně věnovat Sikorovým jednotlivým dílům podrobněji, spokojil jsem se tedy s pojednáním především o žánrové, formální, kompoziční, jazykové, tematické, motivické problematice s občasnými komparativními postřehy. Další vhledy by zabraly cca 100 stran textu (na to nebyl čas a ani prostředky), abych s tím byl pak sám spokojen, ovšem s ohledem na implikovaného čtenáře to nebylo nutné, takže snad příště a při jiné příležitosti třeba podpořené kýženým grantovým projektem.

Každopádně jsem rád, že se knize o W. Sikorovi dostalo dalšího ohlasu, když se k ní již vyjádřili například S. Tabol v slavistickém periodiku Studia Slavica – Slovanské studie, J. Kubíček v Časopise Matice moravské, M. Hrabal v Kulturních novinách, I. Harák v Dobré adrese, J. Chrobák v Textech, Sz. Broda v Těšínsku, Cz. Rudnik ve Zwrotu, K. Tałuć v katovickém časopise Nowa Biblioteka, U. Kowalska v poznaňském časopise Slavia Occidentalis, L. Engelking v krakovských Kontekstach Kultury, M. Orski ve vratislavské Odrze, M. Taneski v nitranském Litikonu, podle nichž je tato studie obsahově a metodologicky dobře zvládnutá. Nejsem ani přehnaně nesebekritický vůči námitkám literární kritičky, bohužel chabě zdůvodněným. Jistě jde v případě A. Damborské o výbornou studentku a doktorandku, jejíhož názoru si vážím, pouze mi přišlo místy přemrštěné, jak říká české přísloví, jít s kanónem na vrabce, tedy na brožurku o jednom místním těšínském spisovateli napsanou „ku pokrzepieniu serc“ aplikovat těžkou literárněvědnou a teoretickou tonáž. Mojí chybou ovšem je, že jsem měl zájem na tom, aby byla tato knížka recenzována v tak prestižním literárněvědném časopise, jaký Bohemica Olomucensia bezesporu představuje.

Pokud je Aneta Damborská v závěru svého příspěvku přesvědčena o tom, že moje monografie o W. Sikorovi v edici Spisovatelé Těšínska nebude inspirující pro další potenciální autory, kteří by se zajisté měli poučit z mých chyb, tak se mýlí, jiní nezaujatí recenzenti takový názor nezastávají a já si stojím na svém. A proč by měla být tato dosud mně neznámá doktorandka vůči mé studii zaujatá? Jelikož byla proti mně poštvána jedním olomouckým literárním vědcem, který blokuje zveřejnění mých odborných příspěvků coby jejich (tzv. anonymní) oponent v jistých literárněvědných sbornících a časopisech z důvodů pro mne naprosto nepochopitelných a nepřijatelných.“ (Martinek 2017: 159–162.)

1.2 Omyly a lži v bakalářské práci Soni Matušné

Výše vzpomenutá Aneta Damborská sice přesvědčovala čtenáře své recenze o tom, že ji považuje za ,,»první vlaštovku« z několikrát připomínané edice Spisovatelé Těšínska, u níž se budou další tvůrci zpracovávající autorské monografie více učit z chyb nežli se jí inspirovat“, ale opak je pravdou. Vyslovených věcných, ba ani koncepčních chyb v naší dřívější práci není tolik, jak jsme dokladovali, aby se z ní jiní tvůrci autorských monografií poučili, místo, aby se jí inspirovali.

Co se týče inspirace, je zřejmé, že námi záměrně nevyužitý prostor k soupisu a pak hodnocení Sikorovy publicistiky, což jsme již metodologicky zdůvodnili, vnukl téma studentce brněnské polonistiky Soni Matušné k napsání bakalářské práce Fejetonistická tvorba Władysława Sikory (Masarykova univerzita, 2017; vedoucí práce Mgr. Renata Buchtová, Ph.D.). Ta k naší práci o Sikorovi výhrady neměla (nebyla k tomu poštvána ani vedoucí bakalářské práce, která ji pro změnu ignorovala, ačkoli šlo o zcela zásadní zdroj jak materiálový, tak interpretační), vyjadřovala se o ní uznale (citovat nebudeme, práce je dostupná na internetových stránkách MU v Brně), pouze našla jednu drobnou faktickou chybu, k níž se ještě vrátíme, ale na niž jsme zanedlouho narazili při dalším výzkumu a opravili ji při jiné příležitosti (při poměrně dlouhodobém a náročném výzkumu a poté syntetizující práci na autorské monografii právě o Gustawu Morcinkovi, která je v současné době, tj. v červnu 2022, ve stadiu přípravy do tisku), tedy ještě před odevzdáním bakalářské práce Matušné k obhajobě.¹⁴

Jak jsme již uvedli v naší předchozí monografii o Pawłu Kubiszovi (Wrocław 2020), ale v daném kontextu jsme nyní nuceni fakta znovu zopakovat, politování hodnou skutečností je v tomto případě praxe citování naší zcela samostatně napsané monografie o W. Sikorovi v bakalářské práci Matuszné, a to tímto, zcela nepřípustným, způsobem: MARTINEK, Libor a SIKORA, Władysław. Władysław Sikora: (monografie). Opava: Literature & Sciences, 2015. Nejenom že na tomto místě závazně prohlašujeme, že jsme naši monografii o zasloužilém těšínském spisovateli napsali bez jakékoli cizí pomoci a bez jakýchkoli podpůrných, monograficky založených materiálů (čerpali jsme ovšem z literární pozůstalosti W. Sikory uložené prozatím v jeho bytě v péči jeho manželky a syna ku prospěchu výstupu z našeho bádání), ale v době, kdy monografie vznikala, byl navíc W. Sikora těžce nemocen (progresivní sklerózou), nekomunikoval a nezúčastnil se ani křtu knihy v těšínské kavárně a čítárně AVION – NOIVA dne 12. 3. 2015. Logicky by se nabízela ještě otázka, zdali jsme na monografii nepracovali dříve, kdy byl Sikora v pořádku a s jeho pomocí. Nikoli a máme na to svědky – manželku, paní Helenu Sikorovou a syna Jacka Sikoru, a ti byli také přítomni tomu, že jsme si proti podpisu pouze a jedině vypůjčili materiály z literární pozůstalosti spisovatele a v pořádku je zase vrátili.

Na náš dotaz zaslaný autorce diplomové práce a její vedoucí prostřednictvím elektronické e-mailové komunikace, proč k tak zavádějícímu citování naší monografie o W. Sikorovi došlo, nebyla ani jedna z oslovených osob schopna uspokojivě odpovědět; vedoucí práce ji dokonce ani nečetla (sic!), přestože od jejího vydání k odevzdání a posléze obhájení diplomové práce uběhly dva roky.

Skutečně to fakticky vypovídá o rozhledu po literatuře týkající se regionálního písemnictví vedoucí práce Renaty Putzlacher-Buchtové, která ostatně pochází z českého Těšínska, kde po dlouhou dobu žila a pracovala, a kde byla monografie k nabytí v polském knihkupectví na Čapkově ulici a v sekretariátu Kongresu Poláků v ČR, ale také v Zemské knihovně v Brně (po vydání knihy byly odeslány povinné výtisky do knihoven), zároveň však o metodicky nesprávném vedení diplomové práce jako takové, když se její autorka s monografií nepochybně seznámila, neboť z ní konkrétně citovala. Diplomantka svůj text rozhodně konzultovala s vedoucí své práce, jak nám sdělila v e-mailové korespondenci.

Domníváme se, že dvojí autorství bylo chybně uvedeno v databázi Národní knihovny. Pátrali jsme po tom, proč. Dostalo se nám od příslušné (nejmenované) knihovnice vysvětlení, že v přílohách bylo zveřejněno několik básní Sikory v našem překladu do češtiny, takže napsala MARTINEK – SIKORA, Władysław Sikora... S knihovnicí jsme si věc vysvětlili v e-mailové korespondenci, pak to na stránkách on-line katalogu Národní knihovny ČR opravila. (Korespondenci máme archivovanou.)

Dále jsme iniciovali jednání na děkanátu FF MU ohledně práce s prameny v této diplomové práci obhájené na katedře polonistiky. Něco se s tím mělo provést, jak nám bylo přislíbeno i proděkanem dr. Josefem Šaurem, ale neprovedlo, čímž pochopitelně nemyslíme zásahy do textu diplomové práce, ale upozornění na příslušných webových stránkách, že v práci nejsou správně citovány prameny.

Není vyloučeno, že Matušná zřejmě vyvodila ze zápisu v NK nesmyslný závěr ve své bakalářské práci, i když v titulu knihy a ani v tiráži nebo ediční poznámce nic takového neuvádíme! Lživé tvrzení, naprostý výmysl zaviněný nedbalostí, bylo Matušnou formulováno takto: „V teoretické části, v níž jsem se věnovala životu a tvorbě Władysława Sikory, jsem nejčastěji čerpala z odborných publikací významného českého badatele Libora Martinka, který se tímto polsky píšícím autorem z českého Těšínska v porovnání s jinými českými či polskými badateli zabývá nejčastěji a více do hloubky. Martinek v roce 2015 dokonce [sic!]¹⁵ vydal knížku s názvem Władysław Sikora: (monografie), na které společně se Sikorou pracovali [sic!!!]. Tato publikace byla mým výchozím bodem po celou dobu psaní této bakalářské diplomové práce.“ (Matušná 2017: 71.)

Proč studenty brněnské polonistiky někdo neinstruuje, minimálně v diplomovém semináři, že mají vycházet primárně z knihy jako zdroje a nikoli z internetu? Ba dokonce bychom mohli pojmout podezření, že tento nesmysl schválila a nijak nekomentovala vedoucí práce, protože se jí buď nechtělo, chtěla nás tímto dehonestovat nebo má vůči nám (jako autorovi monografie) jakousi averzi! To lze ovšem těžko prokázat, i když jsme s Putzlacherovou-Buchtovou na to téma rovněž vedli korespondenci (jistěže ji máme archivovanou).

Jaká je úroveň bakalářské práce Matušné, je možné se dozvědět z posudků vedoucího a oponenta. Vedoucí ovšem vytkla diplomantce pouze neobratné formulace ve stylu práce a dalších zjevných chyb či nedostatků si již nevšímala (nebo si je nebyla schopna uvědomit?). Oponent Mgr. Roman Madecki, Ph.D., připojil přeci jen několik kritických poznámek, přičemž zde již neřešíme, co vlastně všechno Matušná jako ztělesněná plagiátorka převzala z naší monografie o W. Sikorovi a nenamáhala se to uvést:

„Analýze fejetonistické tvorby W. Sikory předchází poměrně rozsáhlý úvod, v němž se diplomantka věnuje historii Těšínského Slezska, jeho kultuře a polsky psané literatuře a také životu a tvůrčím aktivitám vybraného autora. Tuto část práce lze chápat jako výklad na téma širšího společenského a kulturního kontextu, v němž autor tvořil. Za důležité považuji konstatování autorky, že generace, k níž W. Sikora patřil, se odklonila od úzce chápaného regionalismu a dřívější primární funkce polsky psané literatury Těšínského Slezska, jež spočívala v zachování a posilování národní identity místního obyvatelstva polského původu (s. 14, 16). V úvodu kapitoly Generace Prvního rozletu se však autorka dopustila závažné chyby, když mezi spisovatelské vzory této generace zahrnula také meziválečného avantgardního autora, jímž má být, jak autorka tvrdí na s. 17, Cyprian Kamil Norwid (1821–1883).“¹⁶ (Madecki 2017: nestr.)

Další výtky brněnského polonisty k práci Matušné jsou tyto: „Kapitola 4 se věnuje motivům v tvorbě W. Sikory. Vzhledem k tomu, že tato problematika úzce souvisí s vytčeným cílem práce, je tato kapitola příliš stručná (s. 33–34). Následuje poslední kapitola věnovaná třem cyklům Sikorových fejetonů. V této části práce chybí především charakteristika fejetonu jako žánru, i když v mnoha literárněvědných i jazykovědných publikacích lze definici a znaky fejetonu nalézt (např. E. Bańkowska, A. Mikołajczuk. Praktyczna stylistyka nie tylko dla polonistów).¹⁷ Znaky uváděné na s. 35 hodnotím jako zcela nedostatečné. Obsahovou analýzu jednotlivých cyklů i textů autorka sice provedla (podkapitoly 5.1–5.3), zdá se však, že tato analýza dospěla jen k obecným a vágním závěrům. Ani jazyková analýza nebyla provedena správně, dá-li se o nějakém rozboru jazykové stránky Sikorových fejetonů vůbec mluvit. Na několika místech se sice hovoří o specifických rysech autorského stylu W. Sikory, avšak o těchto rysech se dále nic podstatného nedovídáme. Výjimkou jsou několikrát zmiňované neologismy (s. 18, 37, 40, 72), avšak po těchto zmínkách nenásleduje žádný rozbor konkrétních jednotek. Na několika místech diplomantka zdůrazňuje nezbytnost objektivního přístupu ke zkoumaným skutečnostem. V polském resumé se však tímto základním požadavkem sama neřídí, tvrdí-li, že polskou menšinu Češi často neuznávali nebo k ní přistupovali s jistou rezervou.“ (Ibid.)

Nicméně ani oponent se s naší původní monografií o W. Sikorovi neseznámil, a to i přes její snadnou dostupnost v Brně. Pak by totiž nemohl (nebo snad mohl, vše dovoleno?) v závěru svého posudku nepravdivě napsat: „Domnívám, že diplomantka vcelku prokázala schopnost práce s odbornou literaturou, ke které dokonce přistoupila občas i kriticky…“ (Ibid.) Právě, že neprokázala! Inu, stále platí úsloví Hic Rhodus, hic salta!¹⁸

1.3 Závěrem k podkapitolám 1.1 a 1.2

Závěrem k oběma polemicky laděným, avšak na pravou míru některá fakta, podivné názory či pouhé dojmy uvádějícím podkapitolám by bylo možné podotknout, že v přípravě diplomantů bohemistiky či polonistiky dvou různých univerzit se stále objevují závažné mezery, které mají za následek značné zmatky v kritickém diskursu a práci s prameny.

Dnes je tomu ponejvíce tak, že si studenti stahují informace z internetu a (jak je vidět) z chybných informací vyvozují nolens volens¹⁹ nesprávné, ba dokonce lživé závěry, místo toho, aby četli knihy a šli ad fontes²⁰. Nicméně při nedbalosti (mnohdy ignoranci sekundární literatury k tématu) vedoucích diplomových prací,²¹ pak i jejich oponentů, bez řádného prověření faktů obsažených v kritikách v příslušných redakcích či redakčních radách odborných časopisů, jsme poměrně skeptičtí k tomu, že by se v dohledné době měla situace změnit. Díky příkladům, které jsme výše uvedli, máme pocit, že se zde ještě pohybujeme v nějaké literárněvědné mateřské školce.

2. Dynamika vývoje literatury polské národnostní menšiny v Československu a v České republice

V dalším výkladu se soustřeďujeme k vývoji regionáolní literatury po rozdělení Těšínského Slezska v roce 1920 na část polskou a československou, co se týče starších období, odkazujeme se na příslušnou literaturu k tématu.²²

Nicméně je třeba zdůraznit, že literatura z Těšínského Slezska sahá svými kořeny hluboko do minulosti vývoje místních tvůrčích tradic. Původně měla výhradně náboženský a výchovný obsah. Krásná literatura se na tomto území začala objevovat teprve v druhé polovině 19. století. Tkadlec z Jablunkova Adam Sikora (1819–1871) dal svými náboženskými i světskými básněmi popud ke vzniku lidového směru v těšínské literatuře, který se projevil také ve 20. letech 20. století. Lidovému příjemci byla určena i tvorba autorů spjatých s novinami Gwiazdka Cieszyńska. Z nich Jan Kubisz (1848–1929) po sobě zanechal dodnes ceněnou památku Pamiętnik starego nauczyciela („Zápisník starého učitele“; 1928), v němž formou zvanou gawęda („gavenda“; vyprávění, beseda) vytvořil epický obraz Těšínska a boje obyvatel za udržení národního povědomí. Byl také pro sblížení polského a českého národa. Kubisz započal éru typického těšínského písemnictví. V období po vzniku „dvojího“ Těšínska přetrvávala tvorba literatury zaměřené na morální oporu obyvatelstvu ve chvílích ohrožení národních zájmů místních Poláků. Také skupina autorů sdružených kolem časopisu Zaranie Śląskie, který začal vycházet v Těšíně v roce 1907, navazovala na témata spjatá s regionem. Ačkoliv časopis odkryl několik literárních talentů (Jana Łyska, Jerzyho Nikodema), celkově se tvorba místních autorů nevyhnula úskalí převahy tématu nad jeho uměleckým zpracováním. Slezský regionalismus, hlásající budování kultury na základech místních tradic, v důsledku tohoto trendu zůstavil jen několik málo děl trvalejší hodnoty. (Martinek 2015 a: 124.)

2.1 Léta 1920–1939, meziválečné období ovlivněné literárním regionalismem

Polská literatura českého Těšínska je projevem společenského a národnostního vědomí Poláků žijících mimo Polskou republiku po 28. červenci 1920, kdy bylo historicky vytvořené Těšínské Slezsko rozděleno mezi Československo a Polsko. Nejde o literaturu exilovou, neboť jejími autory nejsou emigranti, ale původní občané regionu. Jistou podobnost bychom proto našli v literární tvorbě litevských nebo ukrajinských Poláků, která se odlišuje od literatury polských emigračních středisek v některých západních zemích. S ohledem na jazyk polské literatury českého Těšínska a místních autorů (tedy polštinu), patří tato literatura do polské národní slovesnosti. Zároveň je součástí slezského písemnictví, přesněji jeho polskou varietou. (Rosner 1995: 259.) Z hlediska postavení v české kultuře je tato literatura součástí literatur národnostních menšin v Československu, jak tomu bylo v meziválečném období například s literaturou německého jazyka, v poválečném období s řecky psanou literaturou, literaturou psanou v romštině, po rozdělení Československa se slovensky psanou literaturou v ČR.

Někteří autoři meziválečného období jako Adolf Fierla (1908–1967) si díky schopnosti trefit se do vkusu čtenáře odchovaného literaturou pro lid získal oblibu, avšak meziválečnou těšínskou literaturu umělecky nijak výrazně neobohatil. (Martinek 2012 c: 18–24.) Rodák z Kraviné Gustaw Morcinek (1891–1963) se po absolvování učitelského ústavu stal po první světové válce učitelem v polském Skoczově a v Polsku již zůstal natrvalo. Jeho romány z hornického prostředí si získaly masovou čtenářskou popularitu v Polsku, nicméně u nás se mu po vydání románu Czarna Julka („Černá Julie“; 1959), v němž zpracoval své vzpomínky z mládí, přestal těšit pozornosti kritiky a vydavatelů. (Martinek 2010 b: 79–87.) Od jiných meziválečných autorů se jistou originalitou odlišil pouze Paweł Kubisz (1907–1968), autor básnické sbírky Przednówek („Hladový čas“;²³ Český Těšín 1937, 2. vyd. Łódź 1946), jenž psal poezii těšínským dialektem a pokusil se jej povznést na vyšší uměleckou úroveň. Sblížil se s polskou avantgardou, oceňovali ho například Józef Czechowicz (1903–1939) a Julian Przyboś (1901–1970), s nímž se Kubisz seznámil v Těšíně (tam Przyboś působil jako učitel polštiny na gymnáziu) a který mu ukázal cestu k nové poetice i k pochopení autonomní podstaty a poslání literárního díla. Przednówek obsahuje básně obžaloby a protestu vůči společenskému a národnostnímu útisku polské menšiny v Československu. Určitý ohlas Kubiszovi přineslo ocenění v básnické soutěži časopisu Wiadomości Literackie a uznání Juliana Tuwima (1894–1953). (Martinek 2015 a: 132–136; týž 2020: 43.)

Situace v polské literatuře na českém Těšínsku se podstatně nezměnila ani v roce 1938 po jeho obsazení Polskem. V březnu 1939 se v česko-polském pohraničí dokonce konal sjezd polských spisovatelů, kteří sem údajně zamířili z vděčnosti za popularizování jejich tvorby v místním prostředí a z potřeby věnovat se nejpalčivějším otázkám tohoto regionu. (Martinek 2015 a: 53.)

2.2 Léta 1945–1959, poválečné období ovlivněné socialistickým realismem

Po druhé světové válce se polská literatura českého Těšínska ocitla v komplikované situaci. Větší část historického Těšínského Slezska byla, podobně jako po první světové válce, připojena k Československu, což bylo v protikladu s tradičními touhami zdejší polskojazyčné literatury, jež viděla svůj mimoestetický (didaktický a ideový) úkol v tom, že napomůže jeho obyvatelům hlásícím se k polské národnosti do země zaslíbené – do Polska. Obrat politického kurzu, spjatý s ofenzívou komunistického populismu, byl v tomto dělnickém a zemědělském kraji obzvláště zřetelný. Kromě toho situaci polské menšiny komplikovala skutečnost obsazení území české části Těšínska polskou armádou v roce 1938, která vyvolávala silné protipolské nálady u českého obyvatelstva, jež bylo tehdy vysidlováno. To mělo důsledky i v rovině institucionální, neboť nebyl obnoven předválečný polský tisk ani početné polské organizace a mnohá družstva; výjimkou bylo povolení vydávat v polštině noviny Głos Ludu jako orgán komunistické strany.

Polsky psaná literatura českého Těšínska přišla během války a po ní o některé významné osobnosti. Básník, prozaik a překladatel (zejména Jiřího Wolkera a Vojtěcha Martínka) Adolf Fierla (1908–1967) zůstal v Anglii, dramatik Karol Berger (1894–1953) v Polsku (v Rybniku). Jiní tvůrci, mezi nimiž vynikli Paweł Kubisz (první léta po válce strávil v Lodži), Gustaw Przeczek (1913–1974) a debutující Henryk Jasiczek (1919–1976), se museli dané situaci přizpůsobit. Padesátá léta přinesla ještě vystoupení několika méně výrazných talentů – Józefa Krzywoně (1922–1990), Józefa Pasze (později emigroval do SRN),²⁴ prozaičky Anny Zawadzké (1921 – ?) a Karoliny Ruszové (1925–1976).

Východiska k oživení polské literární tvorby i k překonání izolace byla hledána ve staronových heslech o slovanské jednotě, spolupráci Slovanů nebo v prohlášeních o společném nepříteli i společném osvoboditeli, v programově nové interpretaci dosavadní literární tradice – spjaté především se jmény básníka a jablunkovského tkalce Adama Sikory, spisovatele a učitele z Hnojníku Jana Kubisze – šlo tedy literární tradice určované sociálním kriticismem a hledáním „dějinné spravedlnosti“ pro utlačované.

Dědicem předválečného Slezského literárně uměleckého svazu (Śląski Związek Literacko-Artystyczny; ŚZLA), který vznikl v roce 1937 a za jehož předsedu byl zvolen Paweł Kubisz, přičemž činnost svazu přerušila válka, se v říjnu 1947 stala Literárně umělecká sekce (Sekcja Literacko-Artystyczna, zkr. SLA), která působila v rámci PZKO a jíž předsedal Paweł Kubisz. Sekce byla společná pro své dvě tehdejší místní organizace (tj. Český Těšín a Karvinou). Nepřijala žádný vyhraněný umělecký program a jejími oporami se stali spisovatelé Paweł Kubisz, Gustaw Przeczek a malíř Gustaw Fierla (1896–1981).

Zmíněný Głos Ludu zprvu redigovali syn Jana Kubisze Andrzej Kubisz (1915–1998) a výše již zmíněný Henryk Jasiczek. První číslo vyšlo již 6. června 1945. (Martinek 2016 a: 90.) Polskou literaturu z českého Těšínska Głos Ludu zveřejňoval v kulturní rubrice a také v přílohách a separátních otiscích. V letech 1947–1949 vycházela v redakci Pawła Kubisze měsíční příloha Głosu Ludu pod názvem Szyndzioły („Šindele“).²⁵ Byla zaměřena na popularizaci literatury a kultury, snažila se podporovat regionální vazby spojující české Těšínsko s Polskem, navazovat na polský kulturní život, šířit informace z dějin vlastního etnika a propagovat zasloužilé regionální tvůrce. (Martinek 2006 a: 183–192.)

Tvůrčím způsobem se nadále projevuje Paweł Kubisz, ale jeho poválečná tvorba již nezaznamenala takový úspěch jako před válkou. Úryvek Kubiszova poválečného veršovaného dramatu Opowieść wydziedziczonych („Příběh vyděděnců“; 1949) byl uveřejněn pod titulem Znam tylko jeden Śląsk („Znám jenom jedno Slezsko“) také v Polsku.²⁶ Dílo, formálně ovlivněné eposem Król Duch (od r. 1847, další části posmrtně; česky Král Duch, 1939) Juliusze Słowackého (1809–1849), v němž tento polský romantický básník spojoval dějinný vývoj s posláním Polska, už titulem vydání v Polsku vyjadřuje nesouhlas s rozdělením Těšínského Slezska. Tento region vnímá jako celek v tradičním historickém smyslu, v něm interpretuje také společensko-historické procesy. Po válce vyšel Kubiszovi mimo jiné básnický arch Pod Godulą w skałach skryte („Skryté ve skalách pod Godulou“; 1948).

Gustaw Przeczek založil své básnické skladby Pamiętajcie („Pamatujte“; 1945) a Serce na kolczastych drutach („Srdce na ostnatých drátech“; 1946) spolu se vzpomínkovou prózou Kamienna Golgota („Kamenná Golgota“; 1948)²⁷ na prožitcích z koncentračních táborů Dachau a Mauthausen-Gusen. Jako kameník pracoval v kamenolomech Gusen a Kastenhofen. Setkal se tam i s dalšími vězni, kteří psali verše, s Poláky (Konstantym Ćwierkem, Mieczysławem Paszkiewiczem, Grzegorzem Timofejewem, Zdzisławem Wróblewským), s Čechem (Raimundem Habřinou), Rusem a Němcem, jejichž jména nejsou známa. G. Przeczek se zařadil do vlny soudobé poválečné polské literatury, která tematizovala národní válečné utrpení a mučednictví; sem patří i dobově frekventovaný motiv „slezské Golgoty“. Kromě toho byl autorem dramat pro školní a amatérské scény Słoneczna wolność („Sluneční svoboda“; 1947), Poznajmy świat („Poznejme svět“; 1947) a Powiew wolności („Závan svobody“; 1948). V 50. letech vydal sbírku poezie Drogi i ścieżki („Cesty a stezky“; 1958), v níž podlehl schematizujícím a deklarativním tendencím. Tiskem vyšel fragment jeho starší hry Ondraszek („Ondráš“; 1948) rozvíjející lidový zbojnický motiv. Hrdinou je v ní vzbouřený sedlák, jenž hledá spravedlnost. Hra dokonce obdržela druhou cenu v soutěži lodžského týdeníku Wieś („Venkov“) o nejlepší hru pro lidovou divadelní scénu. Nedokončen zůstal jeho román Tędy szła śmierć („Tudy šla smrt“; 1969) o životické tragédii (36 obětí nacismu v neděli 6. srpna 1944),²⁸ posmrtně byl vydán soubor jeho povídek Odnajdywanie siebie („Nacházení sebe“; 1976). (Martinek 2015 a: 234.)

V letech 1945–1948 nastávají v dosavadní regionální koncepci literatury polské národnostní menšiny změny. Autoři chápou adresáta literárního díla univerzálněji, forma překračuje tradiční představu literatury „pro lid“, jež preferovala téma před jeho uměleckým zobrazením. Vedle literární tvorby psané v nářečí se začíná více prosazovat literární – spisovná polština. V ní psal svá díla Henryk Jasiczek, jenž se zprvu ve svých raných sbírkách poezie, např. ve sbírce Rozmowy z ciszą („Rozhovory s tichem“; 1948), obracel k válečným zážitkům.

Objevují se rovněž převyprávění, nápodoby a variace místních pověstí, rozprávek a bajek určených lidovému čtenáři. Zpracování nepřekračuje výrazové možnosti jazyka, ani obraznost tohoto žánrového okruhu. Preferována jsou témata nejčastěji spojená s každodenním životem beskydských horalů. Za hlavního představitele této ohlasové tvorby bývá považován Adam Wawrosz (1913–1971), který v řadě povídek v nářečí Na śćmiywku²⁹ („Černá hodinka“; 1959) a Z naszej nolepy³⁰ („Z našeho zápecí“; 1969), ale i v poezii využíval dialektu a prvků lidového humoru. Své básně psané spisovnou polštinou (z nichž některé jsou inspirovány vzpomínkami na pobyt v koncentračních táborech Sachsenhausen, Dachau a Grossborn) i těšínským nářečím sebral do sbírky Niezapominajki („Pomněnky“; 1. vyd. 1956, 2. vyd. 1968). Jeho nejcennější prozaická a básnická díla spolu s články bránícími těšínskou lidovou kulturu vyšla v posmrtně vydané knize Z Adamowej dzichty („Z Adamovy nůše“; 1. vyd. 1977, 2. vyd. 1994). V loutkovém divadle Bajka v Českém Těšíně byly inscenovány jeho hry pro mládež Koziołek Fik-Mik („Kozlík Fik-Mik“), Najdroższy skarb („Nejdražší poklad“), Lampa Aladyna („Aladinova lampa“), O wilku i kózce („O vlku a kozičce“) a Jak baba diabła wykiwała („Jak žena doběhla čerta“). (Ibid.: 171.)

Podobnou cestou šel Karol Piegza (1899–1988) v povídkách Sękaci ludzie („Drsní lidé“; 1960), obsahující stylizované hornické povídky z okolí Orlové. Piegza získal jisté autentické zkušenosti při sběru beskydského folkloru a v řadě povídek pak podal obraz beskydských horalů v téměř historicko-sociologickém pojetí v souborech Opowiadania beskidzkie („Beskydské povídky“; 1971) a Tam pod Kozubową („Tam pod Kozubovou“; 1975). Svou básnickou tvorbu v těšínském nářečí shrnul do několikrát vydaných sbírek poezie Echa spod Kozubowej („Ozvěny od Kozubové“; 1974) a Echa spod hałdy („Ozvěny od haldy“; 1975). Zvláštní místo v jeho tvorbě zaujal Gajdosz z Kurajki („Gajdoš z Kurajky“; 1958), představující až tetmajerovské³¹ rozloučení s horami. (Ibid.: 327.)

Polská literatura českého Těšínska po válce částečně navazuje na vzor literárního regionalismu utvořeného v Polsku ještě v meziválečném období, týkajícího se hlavně oblasti Podhalí a polské části Tater. Tento vzor překračuje meze úzce chápaného místního folkloru, podílí se naopak na široké škále modelů celonárodní literatury. Pokud čerpá z folkloru, pak jeho specifické projevy (zvláštní tradice ústního podání pohádek, pověstí, přísloví anebo používání nářečí) přijímá jako materiál, který podstatně přepracovaný začleňuje do tvůrčího úsilí posílení duchovní kultury regionu.

Zmíněné pojetí se odráží v tvorbě takových autorů, jakými byli Józef Ondrusz (1918–1996) ve sbírkách slezského folkloru Przysłowia i powiedzenia ludowe ze Śląska Cieszyńskiego („Přísloví a lidová rčení z Těšínského Slezska“; Český Těšín 1954)³² (ibid.: 170) nebo Adam Wawrosz ve zmíněné sbírce Niezapominajki. Zatímco první z nich se zaměřuje na sbírání dokladů a projevů lidové tvořivosti, druhý píše své verše střídavě spisovným jazykem i nářečím a vyjadřuje pohled na realitu očima „člověka z lidu“. Wawrosz navíc obohacuje regionální literaturu četnými hrami napsanými pro potřeby amatérského divadla, nejčastěji jednoaktovkami, skeči a scénkami – U starzyka rznie muzyka („U staříka řinčí muzika“), Zolyty („Zálety“), Wielkie pranie („Velké prádlo“), Kłopoty z galatami („Potíže s kalhotami“) atd. nebo lidovými hrami – Co po nogle³³ („Práce kvapná“), Nowi ludzie („Noví lidé“), Dobro choroba („Dobrá nemoc“), Twarde głowy („Tvrdé palice“), Zbrodniarze („Zločinci“), Na sałaszu („Na salaši“), Słońce nad Olzą („Slunce nad Olzou“) atd.