Libor Martinek

Fryderyk Chopin v Čechách

Ohlasy jeho pobytu

v české a polské literatuře

ISBN 978-80-88463-47-4 (pdf)

ISBN 978-80-88463-48-1 (ePub)

ISBN 978-80-88463-49-8 (mobi)

Studii věnuji paní archivářce

Růženě Knedlíkové,

bez jejíž pomoci by nevznikla

Abstrakt

Studie se soustřeďuje na osobnost polského romantického skladatele Fryderyka Chopina u příležitosti sto šedesáti let od události roku 1863 ve Varšavě, kdy ruští vojáci vyhodili Chopinův nástroj z okna. Zaměřuje se především na obraz osobnosti skladatele a jeho pobytu v Čechách¹ v české a polské literatuře.²

Chopin sám jevil zájem o literaturu a soudobé umění vůbec, koncentrujeme proto naši pozornost zčásti ke vztahu literatury a hudby v jeho díle, ale zejména reflektujeme interdisciplinární problematiku hudba – literatura v dílech českých spisovatelů inspirovaných Chopinovým životem a dílem.

Nedílnou součástí této dílčí studie je zařazení domácích i zahraničních ohlasů na naši dřívější studii Fryderyk Chopin v české literatuře (Opava, 2013). Tím chceme pouze naznačit, že tématu se věnujeme dlouhodobě.

Abstract

The study focuses on the personality of the Polish romantic composer Fryderyk Chopin on the occasion of one hundred and sixty years since the event of 1863 in Warsaw, when Russian soldiers threw Chopin's instrument out of the window. It mainly focuses on the image of the composer's personality and his stay in Bohemia³ in Czech and Polish literature.⁴

Chopin himself showed an interest in literature and contemporary art in general, therefore we focus in part on the relationship between literature and music in his work, but in particular we reflect on the interdisciplinary issue of music - literature in the works of Czech writers inspired by Chopin's life and work.

An integral part of this partial study is the inclusion of domestic and foreign responses to our earlier study “Fryderyk Chopin in Czech literature” (Opava, 2013). We only want to indicate that we are dedicated to the topic in the long term.

Klíčová slova

Fryderyk Chopin, romantismus, hudba, umění, interdisciplinarita, vztah literatury a hudby, česká literatura, polská literatura, beletrie, memoáry

Key words

Fryderyk Chopin, romanticism, music, art, interdisciplinarity, relationship between literature and music, Czech literature, Polish literature, fiction, memoirs

Motto

Cyprian Kamil Norwid, Chopinův klavír (Praha: Odeon 1983)

9

Hleď...! z uličky do uličky

kavkazští koně cválají,

jak před bouří vlaštovičky

před pluky vojsk se vzpínají

po stovkách – po stovkách –

– A dům se vzňal a spadl krov,

a znova vzplál – hle – před námi –

vidím teď čela smutných vdov

bitá kolbami – –

A opět zřím skrz čpavý dým,

jak oknem mezi sloupovím

něco jak rakev vyzdvihují spolu...

tvůj klavír – padal... padal... dolů!

10

Ten!... který Polsko zdvíhal k temeni

všemohoucího bytí,

prodchnuté hymnem nadšení –

Polsko kolářů změněných,

sám – na žulové dláždění – se zřítil!

– Hle: jak um vzácný v člověku

je rozdupáván hněvem davů,

jak vše – co lidstvu od věků

rozjasňovalo hlavu!

Poté jak tělo Orfea

tisíc furií trhá ho a hubí

a každá vyje: „To ne já...!“

„Ne já...!“ – a skřípe zuby – –

Vzkřikněme svůj zpěv zoufalý:

„Těšte se, vnuci moji...!

Mrtvé kameny zalkaly:

Ideál s dlažbou se spojil!“

(Překlad Jan Pilař)

Úvodem

Fryderyk Chopin navštívil české země celkem čtyřikrát, k čemuž se podrobněji vrátíme v další kapitole. Byly to návštěvy pro české umělce (slovesné, hudební, výtvarné) natolik významné, do té míry umělecky a esteticky inspirující, že jim chceme v naší práci věnovat zaslouženou pozornost. Skladatel pobýval v Praze, v Teplicích, ale šťastné chvíle prožil zejména v Karlových Varech, kam přijel za svou rodinou v roce 1835, a o rok později v Mariánských Lázních, aby navštívil rodinu Wodzińských.

V Mariánských Lázních byl u příležitosti otevření Památníku Fryderyka Chopina v roce 1960 (muzeum je jediné toho druhu mimo území Polska⁵) změněn název domu U Bílé labutě na Dům Fryderyka Chopina; v budově je umístěn také archiv (v něm jsme prováděli průzkum⁶ díky laskavosti archivářky Společnosti Fryderyka Chopina v České republice Růženy Knedlíkové), studijní knihovna a fonotéka. Památky na Chopinův pobyt v Čechách jsou zčásti vystaveny jako trvalé exponáty (v hudební síni jsou umístěny grafiky a bibliofilské tisky předních českých umělců na chopinovské téma), zčásti obměňovány podle toho, co je aktuální v chopinovském dění. A právě v Mariánských Lázních jsou od roku 1960 organizovány Slavnostní dny Fryderyka Chopina, k nimž dala podnět Společnost Fryderyka Chopina,⁷ která zde vznikla o rok dříve.

Od počátku měla česká Společnost Fryderyka Chopina dobré vztahy se Společností Fryderyka Chopina ve Varšavě a díky polonistovi Jaroslavu Simonidesovi s polskou kulturou vůbec. Polské delegace se pravidelně zúčastňovaly Chopinova festivalu v Mariánských Lázních a stejně tak členové české Společnosti F. Chopina byli hosty festivalů v Dušníkách a dalších významných setkání přímo ve Varšavě. Po roce 1990 se Společnost Fryderyka Chopina stala součástí Federace Chopinových společností (International Federation of Chopin Societies – IFCS), která byla roku 1989 zapsána do UNESCO International Music Council.

Za předsedu Společnosti byl vybrán klavírista František Rauch, jeden z nejvýznamnějších českých klavírních interpretů Chopinovy hudby. Festival se koná každoročně ve třetím srpnovém týdnu.⁸ Specifikou Slavnostních dnů Fryderyka Chopina je od roku 1962 klavírní soutěž, která v roce 1995 přerostla ze soutěže národní v mezinárodní.⁹ Ve stejný den, kdy zde byl Dům Fryderyka Chopina otevřen a zpřístupněn veřejnosti, byla na něm odhalena skladatelova pamětní deska.¹⁰ U příležitosti 150. výročí narození tohoto geniálního polského skladatele a na památku skladatelova pobytu je v městském parku od roku 1960 umístěn tzv. Chopinův kámen. Po Chopinovi je pojmenována jedna z ulic v centru lázní a také základní umělecká škola. Do repertoáru skladeb zpívající fontány na lázeňské kolonádě byla zařazena Chopinova skladba Rondo á la Krakowiak op. 14, která tradičně zaznívá v den zahájení Chopinova festivalu. V lázních se hraje golfový turnaj Chopin cup.

Kromě životopisných, topografických, literárně-hudebních kontextů bychom se mohli zmínit dokonce o technických zajímavostech (na trase Varšava – Vídeň je provozován mezinárodní rychlík R 407 Chopin), ale naší cílem není podat jejich vyčerpávající přehled.

1. Návštěvy Fryderyka Chopina v českých zemích

V úvodu naší studie jsme připomněli skutečnost, že Chopin během svého života navštívil české země celkem čtyřikrát. Několik českých spisovatelů se věnovalo beletrizaci nebo odbornému historickému zpracování těchto pobytů.¹¹

V Praze se skladatel poprvé objevil se skupinou svých přátel při cestě z Vídně do Drážďan v roce 1829, ubytoval se v hotelu U Černého koně v místě dnešní České národní banky, kde je také umístěna Chopinova pamětní deska. Po příjezdu 21. srpna chtěl hned po obědě navštívit Václava Hanku v Muzeu Království českého, ale zdržel se prohlídkou katedrály sv. Víta, kde ho zaujal náhrobek Jana Nepomuckého a kaple sv. Václava. Prahu shlédl z hradního návrší a popsal ji v dopise rodičům: „Město je celkem pěkné velké, starobylé a kdysi bohaté.“¹² Archiváře muzea v úřadě zmeškal. Hanku posléze našel spolu s přáteli, juristou Ignacym Maciejowským a medikem Alfonsem Brandtem. Hanka znal osobně Chopinova kmotra, profesora politické ekonomie na varšavské univerzitě Fryderyka Skarbka. Maciejowski měl pro Hanku doporučující dopis a odvděčil se básní, kterou Chopin zhudebnil jako Mazur G dur v lydickém modu.¹³ Objevitele údajně starobylého rukopisu Královédvorského mohla tato báseň potěšit, protože je v ní oslavován jako ten, jenž „bratrského lidu písně / vyrval z časů zhoubné plísně“, tedy za objev Rukopisu a za buditelskou činnost; báseň končí česko-polskou zdravicí: „Syna zdraví české země / nadviselských Slovan plémě“.¹⁴ Mazur byl vepsán do pamětní knihy, kam Brandt ještě dopsal dvojverší z Konrada Wallenroda Adama Mickiewicze, jehož vpis do památníku jim Hanka ukázal.¹⁵

Na druhou návštěvu se pak Chopin vypravil sám. Patřila mannheimskému rodáku Friedrichu Wilhelmu Pixisovi, jenž po uměleckých cestách Evropou zakotvil v Praze, kde na houslové konzervatoři založil houslové oddělení. Pixisovým žákem byl i slavný český houslista Josef Slavík, jehož Chopin poznal ve Vídni. Chopinovým učitelem klavíru ve Varšavě byl Čech Vojtěch Živný, rodák ze Mšena u Mělníka, jeho druhý učitel hry na klavír a varhany Václav Vilém Würfel, jenž Chopina učil technice klavírního stylu brillant, se narodil v českých Plaňanech (poblíž Kolína). Také ředitel varšavské konzervatoře, ze Slezska pocházející Polák Josef Elsner znal české kulturní poměry, jelikož působil po určitou dobu v Brně. Chopin byl díky Elsnerovým doporučujícím dopisům během svého pobytu ve Vídni v roce 1829 představen rakouskému skladateli českého původu Vojtěchu Jírovcovi (rodák z Českých Budějovic) a rakouskému klavírnímu pedagogovi Carlu Czernemu (narodil se ve Vídni v rodině s českými kořeny, jeho otec přišel do Vídně z Nymburka). Chopin podle pověsti – časem dokonce barvotiskově zabarvené¹⁶ – věnoval v Dušníkách dva koncerty ve prospěch sirotků po českém dělníkovi-kováři z nedaleké dílny. (Holzknecht 1979: nestr.)¹⁷ Kdežto Kazimierz Maciąg na základě studia archiválií dospěl ve své knižní studii „Naczelnym jest u nas artystą“. O legendzie Fryderyka Chopina w literaturze polskiej („»Vedoucím je u nás umělec.« K legendě Fryderyka Chopina v polské literatuře“¹⁸) k názoru, že nešlo o proletáře, ale pravděpodobně o lázeňského hosta českého původu, po jehož náhlém úmrtí nezbyly vdově s dětmi a služebnictvem peníze na návrat domů. Koncerty se v roce 1826 nepochybně uskutečnily, umělecky byly úspěšné, ale zdali pomohly vdově, aby se vyrovnala s obtížnou finanční situací, v tom se prameny rozcházejí. (Maciąg 2010: 62.)

Vraťme se však do Prahy, kde Chopin během návštěvy u Pixise projevil přání seznámit se s drážďanským skladatelem Augustem Klengelem, jenž tou dobou pobýval v Praze. Autor Kánonů a fug ve všech durových a mollových tóninách se vskutku toho dne dostavil a své klavírní umění předváděl dvě hodiny, aniž by ho napadlo vybídnout mladého Poláka, aby také něco zahrál. Nicméně od Klengela, jenž se těšit určité lokální proslulosti, dostal doporučující dopis pro Drážďany, který se Fryderykovi nepochybně hodil při jeho další zastávce v Sasku. Chopin ostatně v Praze ani nemínil koncertovat, když si toto provinční město habsburského císařství dovolilo před ním zkritizovat Paganiniho vystoupení, a celkově byl zdejší předsmetanovský¹⁹ hudební život značně konzervativní. (Holzknecht 1979.)

Chopin na cestě z Prahy navštívil Teplice, kde se setkal se svým přítelem Ludvíkem Lempickým a zavítal také na zámek hraběte Clary-Aldringena; z této návštěvy se zachoval dopis o jeho hře ve společnosti. Teplice v Čechách, přezdívané malá Paříž, poté navštívil ještě jednou roku 1835 při cestě z Karlových Varů do Děčína.

Podruhé si Chopin v Praze krátce odpočinul na cestě z Varšavy do Vídně opět v hotelu U Černého koně 20. a 21. listopadu 1830. (Ibid.)

V roce 1835 přijela Chopinova rodina do tehdejšího Karlsbadu, což bylo příležitostí k setkání s Fryderykem, tehdy již z vlastní vůle polským emigrantem, na pro Poláky neutrální půdě. Rodiče se sestrami byli ubytováni v hotelu U Zlaté růže, společně zde všichni strávili tři týdny.²⁰ Chopin pak s rodinou odjel do Děčína na pozvání hraběte Thuna-Hohensteina, jehož děti vyučoval v Paříži, a do deníku jeho dcery vepsal valčík As dur op. 34 „Děčínský“. Odtud se po smutném loučení s blízkými odebral do Drážďan. Nevelká náhoda tomu chtěla, aby se tam setkal s rodinou Wodzińských, kterou již znal z Varšavy; synové Wodzińských byli chovanci penzionátu Chopinova otce Mikołaje.

Ze starších literárních relací o setkání s Chopinem v Drážďanech připomeňme osobní vzpomínku Józefy Wodzińské-Kościelské, která ve vzpomínce Fryderyk Chopin v Mariánských Lázních roku 1836 uvádí: „Konečně se naše rodina sjela v Ženevě. Tam jsme bydlili až do srpna roku 1835. Když jsme se odtamtud vraceli, zdrželi jsme se zase na delší dobu v Drážďanech. A tam, sotva jsme se zařídili v právě pronajatém bytě na Rampische Strasse nedaleko Frauenkirche, shledali jsme se náhodou také s Chopinem. Vracel se z Karlových Var, kde se sešel se svými rodiči. Zdržel se s námi několik dnů, v den odjezdu věnoval – a zahrál – mé sestře na rozloučenou nově zkomponovaný Valčík f-moll, v jehož třetí části dvanáctkrát po sobě zaznívající nota des znamená dvanáctou, kterou odbíjejí hodiny na Frauenkirche, a střední motiv mohutnějším crescendem napodobuje rachot povozu přijíždějícího před dům.“²¹ (Wodzińska-Kościelska 1973: nestr.)

Wodzińští s výjimkou otce, jenž spravoval rozsáhlé statky v Polsku, pobývali několik let v Ženevě, odkud se vraceli do vlasti přes Drážďany, kde tehdy žila početná polská kolonie. Za pět let od doby, kdy je Fryderyk viděl naposledy, starší ze tří dcer, Marie Wodzińská, vyzrála v dívku, která se ve svých šestnácti letech projevovala jako obdařená několikerým uměleckým talentem. (Marií, hlavně jejím nadáním, méně jejími půvaby, byl zaujat také polský básník Juliusz Słowacki během svého pobytu ve Švýcarsku.) O rok později v létě roku 1836 Teresa Wodzińská s dcerami Marií, Józefou a Tereniou i s vychovatelkou slečnou Malletovou přijely do tehdejšího Marienbadu. Ubytovaly se 9. července v penzionu později známém jako dům U Bílé labutě, kam za nimi Chopin přijel o třináct dní později (28. července) na návštěvu. Z té doby pochází i proslulý Mariin akvarel – Chopinův portrét.

Také společný pobyt v Marienbadu a okolnosti vzniku portrétu shrnuje Józefa Wodzińska-Kościelska: „Po roce, který jsme prožili v Drážďanech, sešli jsme se v létě s Chopinem v Mariánských Lázních. Tentokrát přijel úmyslně, aby se s námi setkal. Strávili jsme společně měsíc a Chopin byl na každém kroku naším neodlučným společníkem. (…) Požíval již tehdy evropské slávy jako skladatel i jako virtuos. Tehdy v Mariánských Lázních hrával neobyčejně často, bez ohledu na to, že pokaždé, když vstal od fortepiana, býval bledý, a tak unavený, že nevěděl, co se kolem něho děje (...). Byl vůbec velice churavý a nervózní, takže při pohledu na něho člověk tušil, že je to jeden z těch »bohy vyvolených«, jenž zemře mlád. Tak křehký a churavý je i na akvarelovém portrétu, namalovaném tehdy v Mariánských Lázních mou sestrou Marií, která podle něho udělala v Drážďanech litografii, sama jej kreslíc na litografický kámen. Na tomto portrétu je si Chopin neobyčejně podobný. Tak v roce 1836 vypadal v Mariánských Lázních.“ (Ibid.)

Společně zde strávili měsíc, pak odcestovali do Drážďan.²²

Fryderyk prožil silné citové vzplanutí k nevšední dívce, snad zde došlo k tajným zásnubám, o nichž věděla Mariina matka Teresa. Vztah mladé dvojice zůstal z různých příčin, jejichž podrobný rozbor není našim cílem, nenaplněn.²³ Chopinovo důležité milostné vzplanutí vyhaslo po dvou letech skladatelovy korespondence s Marií a její matkou Teresou, kterou uložil v balíčku vlastnoručně nadepsaném „Moja bieda“ („Moje hoře“). Později se vztah Fryderyka a Marie stal – dá se říci – vděčným tématem řady literárních zpracování. Kromě Eleonory Ziemięcké,²⁴ která v létě roku 1836 rovněž pobývala v Marienbadu a jíž vděčíme za přepjaté vyprávění o společných plánech a snech obou mladých lidí (Ziemięcka 1861: 5) i pro další polské i české spisovatele, k jejichž dílům se ještě vrátíme. Přátelství Ziemięcké s Chopinovou rodinou nemáme pramenně doloženo, jak tvrdí Jaroslav Simonides. V korespondenci Izabely Chopinové bratru Fryderykovi do Paříže existuje zpráva o Antoni Ziemięckém, autorovi portrétu Chopinovy sestry Ludwiky Jędrzejewiczové se synem Henrykem, z doby před sňatkem s Eleonorou. Naproti tomu Kazimierz Maciąg o Ziemięcké uvádí, že byla varšavskou přítelkyní rodiny Chopinů. (Maciąg 2010: 107.)

2. Několik poznámek k interdisciplinárním vztahům literatury a hudby

Přejděme nyní po tomto nezbytném, i když stručném úvodu k pobytu Chopina v Čechách, ke sledování interdisciplinárních vztahů literatury a hudby podmíněných životem tohoto polského romantika i dobou, ve které žil.

Chceme se nejprve zaměřit na vztah hudby a řeči ve skladatelově díle. A to přesto, že se Chopin věnoval hudbě absolutní, tedy beze slov, na rozdíl od Franze Liszta²⁵ nebyl ani tvůrcem hudby programní sledující mimohudební, nejčastěji literární inspiraci.

Ze specifických kooperací systémů řeči a hudby (a zejména ovšem umělecké slovesnosti jako realizace semiózy jazyka) pozorujeme modus vztahu hudby a řeči v Chopinově díle již na jeho etudách. Z kulturněhistorických úvah muzikologa Jeana-Jacquese Eigeldingera („Chopin v očích svých studentů“) přebíráme tezi, že pro Chopina stejně jako pro většinu romantiků je hudba jazykem. (Eigeldinger 2000: 8.) Hudba prostřednictvím zvukové organizace směřuje k vyjádření světa myšlenek, afektů a dojmů. Chopinovi byl zpěv alfou a omegou hudby, základem celé instrumentální praxe, přitom čím více se klavírní provedení inspirovalo vokálními metodami,²⁶ tím více bylo přesvědčivé. (Ibid.) Eigeldinger byl ve své době ovlivněn tzv. afektivní teorií, známou již z antiky a rozvinutou v barokní estetice, pro jejichž zastánce jsou hudební figury analogické s řečovými a hudba de facto napodobením řeči, přesněji řečeno jejího emocionálního rozměru.²⁷ S nástupem romantismu a snahou autorů vyjádřit nikoli city, které mají všichni lidé společné, ale především vlastní individualitu, se afektová teorie dostává do krize. Objevují se dokonce extrémní názory, jejichž reprezentantem byl zejména Eduard Hanslick, že hudba je umění ryze formální, které je schopno prezentovat jen samo sebe.

Zmíněnými názory byla ovlivněna tvorba tzv. absolutní hudby, která rezignuje na jakékoli mimohudební sdělení. Tyto úvahy zároveň přiměly skladatele, kteří usilovali o to, aby jejich hudba přinášela nějaké poselství, vyjádřit své ideje slovy – tak vzniká programní hudba. Intuitivní přesvědčení o schopnosti hudby označovat afekty bylo zpochybněno.

Mezi hudebními žánry programními a neprogramními existuje ve světě hudebně-uměleckého sdělení estetická i významová jednota. Každé hudební dílo komunikuje s vnímatelem celou svou strukturou, jež je uměleckým odrazem objektivní skutečnosti. Mezi uměleckým hudebním dílem a realitou se vytváří složité sémantické pole: jeho součástí je také jednota subjektu skladatele, interpreta a posluchače. Všichni tři se chovají aktivně, vnímají a analyzují zmíněné sémantické pole prostřednictvím svých subjektů; aktivní složkou tohoto procesu je také posluchač: dílo na něj působí a on zpětně působí na dílo. Není proto správné absolutizovat mimohudební námět či program v procesu chápání společenské role hudebního díla. Každá doba si hledá k uměleckému dílu svůj vlastní postoj ve společenské percepci a ediční praxi.

2.1 K „poetickém překladu“ Chopinových děl do literárního jazyka

Také obráceně můžeme sledovat v tvorbě spisovatelů, kteří se inspirovali hudbou, prvky hudebnosti. Problematika tematizace hudby v literatuře je značně složitá,²⁸ proto považujeme za nutné předem vymezit alespoň rámcově metodologické pole této problematiky.

Vztah hudby a literárního díla zkoumáme na úrovni souboru určitých vlastností literárního textu. Ty můžeme shrnout do tří kategorií, z nichž první tvoří všechny projevy z oblasti hláskové instrumentace a prozódie, druhá se omezuje na rovinu tematizace hudby, způsobů prezentace aspektů hudebního díla v literárním díle a prezentace hudby v přirozeném stavu, konečně třetí se týká interpretace forem a hudebních technik v literárním díle. (Hejmej 2002: 52.) Interpretační strategie je podmíněna estetickým vědomím badatele. (Ibid.: 44.) Chceme-li tedy zkoumat, jak se chopinovské inspirace projevovaly v literární tvorbě spisovatelů, nutně se dotkneme i těchto otázek.

Co se týče polských spisovatelů – s vědomím, že Chopin svým osudem a tvorbou inspiroval i další autory z různých zemí – kromě rozličných literárních imponderabilií, které se nashromáždily v průběhu dvou set let, najdeme chopinovská témata a motivy na všech estetických a žánrových úrovních literární tvorby, od literatury populární, přes texty z pomezí literatury a odborných či populárněvědných prací až po literaturu výsostně uměleckou čili prozaickou beletristiku, drama²⁹ a poezii; badatelé jako Kazimierz Maciąg v posledních třech uvedených příkladech případě hovoří o „poetickém překladu“ Chopinových děl do literárního jazyka (Maciąg 2010).

3. Česká chopiniana

Z literárních druhů chceme v naší studii věnovat pozornost próze a poezii. Nemáme informaci o tom, že by některý český dramatik učinil Fryderyka Chopina hrdinou své hry nebo ho nechal vystoupit jen v epizodní roli, případně se inspiroval chopinovskou tematikou; drobný podnět jsme našli v oblasti českého filmu.

Není naším cílem a ani v našich silách představit všechna chopiniana (tedy literární díla inspirovaná životem a dílem Fryderyka Chopina) českých autorů, soustředíme se jen na ta umělecky nejvýznamnější nebo jinak pozoruhodná, případně k některým dokumentárním žánrům (korespondence, vzpomínky apod.).

3.1 Na pohraničí beletristické a dokumentární tvorby

K dílům projevujícím aspekty intermediality, vydaných na české půdě a týkajících se Chopina, patří textově-výtvarná koláž Osvalda Klappera Chopin v Čechách 1835 (1975) vydaná u příležitosti 140. výročí skladatelova narození. Jak je patrné z letopočtu umístěného v názvu díla, jeho obsah se týká Chopinova pobytu v Karlových Varech a Děčíně. Známý výtvarník a grafik, jenž je také autorem chopinovských karikatur, do ní umístil úryvky ze slovenského vydání knihy Chopin (1973) Jarosława Iwaszkiewicze, z dopisů skladatelova otce Mikołaje Chopina svému zeti Konstantymu Jędrzejewiczovi z Karlových Varů (datovaný 16. srpna 1835) a rodině do Varšavy (ze stejného dne),³⁰ z dopisu Fryderyka Chopina rodině z Edinburghu (19. srpna 1848) i část Valčíku As dur, který skladatel zkomponoval na zámku v Děčíně (15. září 1835) a dedikoval dceři Thuna-Hohensteina – Josefě.