BASTIEN, SYN HVĚZD

FILIP NIKODÉM

Bastien, syn hvězd

(z cyklu Neobyčejné příběhy obyčejného města)

Filip Nikodém

V prvé řadě se omlouvám všem ateistům, agnostikům i těm, co věří v „něco nad námi, ale nevěří v církev“. Tato kniha neslouží jako levná agitace katolické církve, třebaže jsem sám katolického vyznání. Příběh se odehrává převážně v církevním prostředí a hlavními hrdiny je farář a poustevník, takže co jiného lze od této knihy očekávat?

V druhé řadě se omlouvám všem pravověrným křesťanům, a to jak katolického, tak i jiného vyznání, neboť se to tu jen hemží různými (ne vždy pravověrnými) teologickými i ezoterickými teoriemi, jak jsem je pochytal z různých internetových diskusí.

Ve třetí řadě se omlouvám Emilu Pálešovi, který může vidět určitou narážku na sebe v Emanuelu Burešovi, autorovi konspirační teorie „Andělé v dějinách lidstva“. Jak sám brzo pozná, nemá s ním tento spisovatel nic společného.

Naposledy dávám na vědomí, že nenesu žádnou zodpovědnost za to, jakým způsobem se různí hrdinové chovají, mluví či myslí. Dále ne se všemi názory či viděními v této knize souhlasím — ale když na počátku příběhu dáte hrdinům neomezenou svobodu jednat, co z toho dobrého vlastně může vzejít?

Nakonec chci poděkovat Jacksovi, Terrymu, Stephenu Kingovi a mnohým jiným, kteří mě inspirovali.

S upřímnou láskou Filip Nikodém

V Brně roku 2017

Text © Filip Nikodém

ISBN 978-80-88463-00-9 (pdf)

ISBN 978-80-88463-01-6 (ePub)

ISBN 978-80-88463-02-3 (mobi)

ISBN 978-80-88463-03-0 (wooky)

Úvod

Městečko Zborov leží někde na pomezí Čech a Moravy u jednoho nejmenovaného krajského města a tvoří je vlastně jen hlavní třída a tři přilehlé čtvrtě.

Má jedno velké náměstí, kterému vévodí kostel svatého Michala. K němu přiléhá klášterní komplex bratří kazatelů, řádu svatého Dominika. Rozlehlá klášterní zahrada se pak táhne dozadu a mění se pozvolna v les.

Na opačné jižní straně vede z náměstí silnice směrem k nádraží a pokračuje dál pod dálnicí až k Poustevně, nevelkému kopci, který vévodí menšímu údolí. Na jeho vrcholu stojí kostel svatého Dominika, i když dle obyvatel městečka se nejedná o svatého Dominika, potulného kazatele z Kastilie, ale o jejich Dominika poustevníka, kterého Řím doposud nechce kanonizovat. Žádný Zborovák nedá na toho svého Dominika dopustit, podle pověsti prý zachránil město před vpádem tatarského vojska. Ale neexistují žádné historické důkazy o jeho existenci, proto Řím k jeho beatifikaci mlčí.

A právě v tomto malebném kraji se odvíjí náš příběh, který nám může znít kvůli jistým známkám nadpřirozena neuvěřitelně, ale jiní nad tím mávnou rukou a řeknou:

„Je to jen vyprávění pomateného starce, vůbec nevíme, co na tom vidíte tak úchvatného!“

No, úsudek ponechávám na vás, vážení čtenáři, která z těch dvou verzí se vám bude jevit věrohodněji. Já už jsem si svůj učinil a podám vám to tak, jak mi to vyprávěl Antonín Poustevníček, místní figurka, kterého všichni Zborováci znají a jen pokyvují:

„Ach, to je ten.“

1.

Antonín Poustevníček (a jedná se vskutku o jeho příjmení) náleží k Třetímu řádu sv. Dominika, a ač mu to řehole nezakazuje, žije sám. Říkají mu svatý Antonín, jednak mu už táhne na sedmdesát let, jednak pleš na jeho hlavě připomíná tonzuru středověkých mnichů. Nosívá dlouhý černý plášť ze seprané hrubé látky připomínající kutnu, který za tu dobu značně zešedl stejně jako poslední zbytky jeho vlasů a neholených vousů. Pro svůj zdravotní stav se ale nedostal do kláštera a to ho mrzí. Naučil se žít sám, zvykl si na to. Jeho dny jsou stále se opakujícím rituálem. Ráno po probuzení se pomodlí ranní chvály, v devět hodin tercii, ve dvanáct septu, ve tři hodiny odpoledne nónu, v šest hodin večer nešpory a večer usíná s růžencem v ruce a se slzami v očích.

Sousedi ho považují za divného poustevníka, a když ho potkávají na schodech, uhnou očima stranou a ani se ho neodvažují pozdravit. Ve všedních dnech o sebe příliš nedbá, působí dojmem bezdomovce, který si tu a tam přihne, i když ho nikdy nikdo nepotkal opilého. A Antonín si vskutku dopřává vína i něčeho ostřejšího jen na měsíčních setkáváních se svými spolubratry. Přestože se z jeho šatů vine jakýsi pach zatuchliny, vždy o sebe dbá v základních věcech, tedy pokud mluvíme o pravidelné sobotní koupeli, kdy se dává do pořádku, jak se patří na nedělní mši. V neděli si brává zachovalý starý frak, ošuntělé kalhoty a nablýskané kožené boty s dlouhou špicí a stříbrnou přezkou. Vypadá tak jako seladon, který si jaksi popletl století.

Zato má velikou znalost duchovních věcí. Každý den tráví hodinku či dvě studiem Bible a životopisů svatých, tedy pokud nesedí na vrátnici místní nemocnice, ale i zde využívá noční směny k vigiliím.

Co jiní nevědí, ale jen tuší, a snad i proto ho považují za podivína, je to, že má dar vidění duchovního světa. Tak to aspoň říkává on, ale těžko posoudit, zda se nejedná o blouznění pomateného starce. Také slýchává hlasy. Sám jim říká hlasy z nebe, podobné jako slyšela Johanka z Arku. Jeden hlas patří dobrému andělu, který sedí na pravém rameni a který mu radí dobré věci. A když Antonín provede něco nepatřičného, dá mu to řádně pocítit. Druhý hlas ďáblíka pokušitele na levém rameni ho nenavádí k věcem zlým, ale dejme tomu k věcem odvážným a riskantním, kvůli kterým pak tráví dlouhé hodiny ve zpovědnici. Nějak ještě tuší o existenci třetího hlasu, který dosud mlčí a o němž neví, proč tam vlastně někde hluboko uvnitř jeho podvědomí vězí.

Slýchává hlasy odjakživa, co se narodil, a to je skutečný důvod, proč se nikdy neoženil a proč ho také nikdy nepřijali do kláštera nebo do semináře. Odsouzený k věčné samotě a šílenství cítí se jako cenobita uprostřed pouště a snad kvůli tomu přijal jméno svého patrona Antonína Poustevníka.

A jednoho deštivého pošmourného dne se stane něco, co rozvíří celý doposud poklidný život městečka. Vlastně v ten den ani neprší, chladný těžký vzduch jen nasycují droboučké kapky, které prostupují skrz teplý oděv až do morku kostí. Je to zkrátka den, kdy je nejlepší sedět doma, uvařit si horký čaj s medem a koukat na nějaký film. A tak ti, kteří musejí do práce, proklínají počasí, své šéfy i svůj život, že se vůbec musí někam trmácet do takového nečasu.

Antonín na rozdíl od ostatních má to štěstí, že se právě vrací z noční. Těší se na pohodlnou postel a příjemný spánek, ale samozřejmě až po ranní modlitbě.

Náhle uslyší: Zaboč tou uličkou doprava.

Který hlas to promlouvá? Snad hodný anděl po pravici, ale kam v tom nečase má jít? Pohlédne doprava. Má se snad vydat tou nevábnou uličkou, kalužemi špinavé vody kolem velkých kontejnerů přetékajících odpadky, přes rozbité láhve od piva a jakousi šedohnědou kaši provlhlého toaletního papíru někam do šera, které se v dáli mění v temnotu? To přece nemůže čekat od dobrého anděla, to je snad jen nápad pokušitele. Vždyť tam může přijít k úhoně.

Jdi tou cestou doprava, opakuje hlas znova, ne podlézavým tónem pokušitele, ale s důrazem, o kterém se nedá diskutovat. Povzdechne si a poslušně jako loutka vykročí směrem, kam se mu vůbec nechce.

Není to ulička, jen úzký prostor mezi dvěma domy, kam se odhazují odpadky a kde snad i bezdomovci vykonávají svou potřebu. Vede pár desítek metrů a končí u vysoké cihlové zdi, kde je naskládáno několik krabic na sobě, takže při troše fantazie můžou sloužit jako příbytek pro nějakého nebožáka, ale z kartónů nasáklých deštěm v jemných čůrcích stéká voda na popraskaný asfalt. Jinak je tu pusto a prázdno. Antonín se rozhlédne, snad za ním nestojí někdo s nožem. Co tu vlastně dělá?

Znechuceně se otočí a chce se dát zpátky k domovu, ale jeho zrak utkví na krabicích. Přišourá se drobnými krůčky, nahne se a podívá se dovnitř. Je tu jen změť hadrů a čehosi nevábného, do čeho on hrabat nebude. Ještě na něj odsud může vyskočit krysa. Hromada se neznatelně pohne. Určitě tam musí být něco živého, ale třeba se mu to jen zdá.

Obrátí se, udělá několik kroků a zastaví se. Nedá mu to. Musí tam být něco velkého, možná pes nebo kočka, nebo dokonce nějaký nebohý člověk bez domova? Možná potřebuje pomoc. Vrátí se, opatrně natáhne ruku a odhrne provlhlou deku. I když je zvyklý na ledacos, přece se otřese odporem. Čeká cokoliv, ale to, co tam objeví, ho opravdu šokuje – pod tím vším svinstvem tam leží nějaký chlapec.

Nemůže mu být více než dvanáct čtrnáct let a na to, že ho Antonín objeví v odpadcích, je docela pohledný, tmavší pleti, ale zase ne cikán. Jeho tvář má odstín olivové hnědi a v jeho dlouhých rozcuchaných vlasech černých jako havraní peří či temná noc se lesknou kapky deště jako záře hvězd. Poslední zbytky jakýchsi šatů zakrývají pouze to nejnutnější, musí být promrzlý, kdo ví, zda ještě žije. Pokusí se ho probudit, ale nijak nereaguje. Dýchá? Vezme ho opatrně do náručí, je lehký jako pírko, neprobudí se, asi upadl do hlubokého bezvědomí. Teď potřebuje jen sucho a teplo.

Naštěstí není Antonínův byt daleko odsud, vezme ho domů, zabalí do teplých peřin, uvaří mu horký čaj s medem a citronem a pro jistotu zavolá doktora. Jako by se celý svět zastavil a ustrnul v úžasu nad milosrdenstvím potrhlého starce, na prázdné ulici nepotká ani človíčka, který by ho zastavil a zeptal se ho, co tomu chlapci je. Teprve na schodech se Antonín dost zadýchá, třebaže se chlapec jeví lehký jako mlha, která se tvoří v šedivých ulicích. Ale nakonec se dostane do bezpečí svého bytu a uloží ho do své postele. Svlékne poslední zbytky jeho šatů a oblékne ho do starého pyžama, zabalí do peřiny a postaví čajník na plynový sporák.

Chlapec otevře oči. Má úžasné oči, temné jako dálavy vesmíru, ve kterých se odráží záře mlhovin, galaxií a hvězdokup. A ve chvíli, kdy se probudí, temné mraky se protrhnou a ukáže se blankytná modř podzimního nebe, slunce opře své slabé paprsky o okenní skla, pronikne do ponurého bytu a ozáří ho. Stařec stojí v údivu, začíná věřit, že se ujal přímo nějakého anděla nebo snad prince vznešeného jako syn samotného nebe. Chlapec se posadí, rozhlíží se kolem sebe, až jeho sametově černé oči spočinou na Antonínovi. Teprve hvízdání unikající páry z omšelého čajníku probere starce ze strnulého snění.

„Jo, čaj. Už se vaří čaj,“ řekne si spíše pro sebe, otočí se a odběhne do kuchyňky, zvedne konvičku a do připraveného šálku se sáčkem černého čaje a s plátkem citronu odlije vařící vodu. Stále na svých shrbených zádech cítí jeho pronikavý, hluboký a moudrý pohled, což způsobí, že se mu chvějí ruce a trochu vody rozlije po kredenci.

„Sákryš, to jsem nechtěl, odpusť mi, Pane,“ neustále si šeptá pro sebe a je si jistý, že ho kluk nemůže slyšet.

„Co mám odpouštět?“ jeho sladký hlas se nese osamělým zaprášeným bytem, trochu se zabarvuje mutací, ale stále to je jemný hlásek patřící roztomilému dítěti.

„Ty jsi mě slyšel?“ usměje se stařec, vezme hrnek kouřícího čaje a nese ho opatrně k posteli. „To nepatřilo tobě, mluvil jsem se… se svým Otcem.“ Trochu se zarazí, neví, zda teď může mluvit o Bohu či nikoliv.

„Otec? Je tady někde?“

„Je všude kolem nás,“ Antonín s úsměvem postaví čaj na stůl, který dlouho neuklízel. Na starých novinách, kde vznikl flek od několika hrnků kávy, leží tlustá rozevřená kniha hřbetem nahoru, pod ní jako záložka svatý obrázek svatého Dominika a na ní staré tlusté brýle s kostěnou obroučkou.

Chlapec se rozhlédne po staromládeneckém bytě, vládne tu nepořádek a těžký nevětraný vzduch působí zdáním šedého dýmu, přesto tu je útulno. Usměje se, jako by si teprve nyní všiml onoho tajemného Otce, který svou láskou plní celý ten byt. Je tu jen jedna postel u okna, staré odrbané křeslo stojí bokem od menšího stolku a za ním vysoká starožitná lampa. Podél zdi se táhne obrovská knihovna plná knih rozhozených podle zvláštního pořádku, ve kterém se vyzná pouze Antonín. Některé knihy stojí v dlouhých řadách, jiné leží na poličkách, další stojí ve vysokých komínech na podlaze vždy šetrně položené, neboť tak jako si ctí Antonín Boha, váží si i svých vlastních knih.

Antonín se pak posadí do starého křesla a pozoruje chlapce. Po chvíli si dodá odvahy a zeptá se:

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

Chlapec jen pokrčí rameny, nepamatuje si vůbec nic. Jeho první vzpomínky patří bytu, kde se probudil. Předtím si vybavuje jen tmu beze snu, naprostou nicotu, jeho život začíná právě zde vůní černého čaje s citronem.

„Musíš se přece nějak jmenovat? A jak ses tam octl?“

„Kde?“

„Tam v těch krabicích na ulici,“ snaží se připomenout chlapci nějaký moment z předchozího života, ale je to marné.

„Já nic nevím…,“ řekne jen tiše. Stále se rozhlíží, neví proč, ale líbí se mu tady, zamiloval si to tu jako svůj domov, jako by zde žil odjakživa.

Ze sympatického dědy vyzařuje něco domáckého, milého, něco, co ho uklidňuje a dává pocit jistoty. Je tu doma, zde se nemusí bát ničeho. Co bylo předtím, se nadobro skrylo v temnotách a číhá na okamžik, kdy vyjde opět ven. Tady je v bezpečí, až odsud bude muset jít, vrátí se to.

Antonín, který se nemůže dočkat odpovědi, vstane a vydá se ke svému starému telefonu.

„Zavolám raději doktora,“ řekne.

„Ne, prosím, ne!“ chlapcovo zavolání zní naléhavě, až se stařec vyděsí. Ohlédne se.

„Co prosím?“

„Nevolejte nikoho,“ poprosí úpěnlivě. „Chci tu s vámi zůstat, cítím se tu tak…,“ nenachází slova.

„Obávám se, chlapče, že to nebude možné. Jsem už starý a slíbil jsem si, že zbytek svého života prožiju v samotě. Neumím se starat o děti a zvlášť když nevím, kdo jsi a odkud pocházíš. Rodiče tě určitě hledají a já bych měl zavolat doktora a také nejspíš i policii. Zvlášť když si nic nepamatuješ nebo mi nechceš nic říct.“

„Ne, prosím,“ zaprosí chlapec s takovou naléhavostí, až se stařec zastaví. Ruku má položenou na sluchátku, ale nezvedne ho. Pevně přivře oči, v jeho hlavě se právě odehrává bitva mezi stranami dobra a zla:

Měl bys zavolat doktora a policii, tak je to správné, radí dobrá strana. Zlá strana oponuje:

Ne vždy je dobré jednat podle pravidel. Vzpomeň si na Mistra, i on uzdravoval v sobotu. To dítě tě o to naléhavě prosí a ví proč.

Nic neví, ztratil paměť. Potřebuje odbornou pomoc.

Ne, nepotřebuje, podívej se, je naprosto zdravý. A podívej se, jak mu tvůj čaj chutná. Potřeboval se jen osušit a zahřát, a to jsi mu poskytl. Zde tvé milosrdenství končí.

Třetí hlas mlčí. Jako vždy. Možná to byl on, který to vše spískal, ale teď, když ho poslechl, mlčí a nechá ho na holičkách. Stařec zavrtí hlavou, takhle to nejde, ten kluk potřebuje pomoc.

Chlapec usrkne horkého čaje, přes okraj hrnku ho stále upřeně sleduje. Ty jeho oči, zblázní se z nich, vždyť celý vesmír se do nich vleze jako kapka nebeské rosy. Něco uvnitř mu odtáhne ruku od sluchátka.

„Podívej se, chlapče,“ řekne nakonec. „Našel jsem tě uprostřed deštivého dne v odpadcích. Můžeš mít zápal plic nebo něco jiného. Znám jednoho doktora, toho zavolám. Pokud nebudeš chtít nikam jít, můžeš tu zůstat.

Takže,“ nato zvedne obě ruce a obrátí je dlaněmi k dítěti, aby ukázal, že v nich nic nemá. „Já teď zavolám a asi za hodinku sem můj známý přijde.“ Kluk mlčky přikývne, hrnek stále svírá mezi rty.

Doktor Werner už má před důchodem, vede soukromou ordinaci ve své vile kousek od Antonínova bytu. Antonín k němu chodívá málokdy, a třebaže ho v jeho věku bolívá celé tělo, vyhýbá se doktorům, jak jen může. Každou nemoc či bolest přijímá z božích rukou jako trest či kříž. Když netrpí pro víru Kristovu jako mučedník, nechť tedy vykoupí svou duši alespoň tímto utrpením. Proto Werner žasne, když zaslechne v telefonu jeho hlas. „Antoníne, rád tě slyším. Jak se ti daří? Dlouho ses u mě neukázal.“

„Ale pořád stejně, potřebuju tě.“

Doktor se zaraduje, konečně dojde na jeho slova, ten starý protiva už neunese své martyrium a teď volá o pomoc.

„Tedy já ne,“ opraví se ten starý hlas v telefonu, lékařovo čelo se zachmuří zklamáním. „Našel jsem někoho na ulici, potřebuje tvou pomoc.“

„Ty si nedáš pokoj!“ zaláteří Werner. „Kolikrát jsem ti říkal, abys nechal ty bezdomovce na pokoji, jednou tě okradou nebo přivedou do hrobu.“

„Ne, to není tak, jak říkáš. Tento je jiný, prosím, pojď se na něj podívat.“

„No, já teď nemám čas, mám tu nějaké pacienty. Pokud je to akutní, zavolej záchranku.“

„Ne, on nechce nikam do nemocnice. A ani si nemyslím, že by potřeboval nemocnici, ale přesto přijď. Je naší křesťanskou povinností navštěvovat choré.“ Werner chodí do stejného kostela jako Antonín pravidelně každou neděli, tedy jak mu to čas dovoluje. Ale sám víru bere jako zvyk zděděný po rodičích, kterého se nedokáže zbavit. Většina kázání, co v kostele slýchá, mu nic neříká. A že jejich farář dokáže kázat celé hodiny, aspoň u nich dohání spánkový deficit. Takže když teď Antonín apeluje na jeho křesťanské cítění, cítí se tak provinile, že nakonec odpoví:

„Dobře, přijdu,“ položí sluchátko a pak se obrátí ke zdravotní sestře: „Máme tam ještě někoho?“

„Ne, jen paní Horáčková čeká na krev.“

„Zvládnete ji? Já musím k nějakému případu.“

„Jistě, pane doktore.“

Werner si jen povzdechne, hodí na sebe starý šedivý kabát, do ruky popadne doktorský kufřík a vydá se do toho nečasu venku.

2.

Otec Patrik se vrací z kostela, kde sloužil mši. Podívá se k šedému zamračenému nebi a když spatří mezi šedivými oblaky kousek bledé modré oblohy jako příslib budoucí boží milosti, jeho duše pookřeje. Nakonec však z toho nic není, opět se zatáhne.

Stejně jako Antonín náleží k řádu dominikánů, navíc je jejich představeným už nějaký ten rok, kdy vystřídal svého kolegu otce Salvátora. Bratři kazatelé, jak se dominikánům ještě říkalo, sídlí v klášteře, kousek za starým gotickým kostelem svatého Michala na náměstí. Je jich už málo, většinu z nich tvoří přestárlí mniši, kteří vycházejí z klauzury pouze na pravidelnou mši. Jinak většina klášterního komplexu, který si ještě pamatuje zašlou slávu osmnáctého a počátek devatenáctého století, kdy míval veliký význam nejen pro celé město, ale i pro celý kraj, nyní zeje prázdnotou a jen stará rozsáhlá knihovna se táhne v dlouhých regálech donekonečna.

Patrik, kterému není víc než čtyřicet, se tu cítí trochu zbytečně a nevyužitě. Mladý kněz si mnohokrát říká, že tolik prostoru je pro jejich řád škoda a že stačí jen několik cel a jedna společenská místnost, zbytek, pokud by mu to povolili, by pronajal jako veřejné prostory nebo využil pro charitu, o čemž však Salvátor nechce ani slyšet.

Míří ke své staré škodovce L 120, protože ho čeká přednáška na fakultě. Městečko Zborov leží asi dvacet kilometrů od krajského města, kde stojí i slovutná univerzita. Patrik patří k externím přednášejícím na katedře religionistiky. Na cestě ho zastaví otec Salvátor s tváří inkvizitora, který přihlíží výkonu práva útrpného.

„Chvála Kristu,“ pozdraví.

„Až navěky,“ nadhodí Patrik ledabyle, z přísného pohledu si nic nedělá, je už na ledacos od Salvátora zvyklý. „Co se děje tentokrát?“

„Všiml jsem si, že bratr Antonín dnes nebyl přítomen na mši.“ Salvátor je v určitých věcech trochu naivní. „Mám o něj tak trochu starost.“

„Třeba měl dneska noční, já bych to nechal být.“

„Jistě,“ souhlasí Salvátor. „Ale přesto, poslední dobou s ním něco není v pořádku.“

„Naznačuješ tím něco?“

„No potud, co můžu říct. Ty hlasy, které slyší, to se mi nějak nelíbí.“

„Máme štěstí, že zatím nevyskočil z okna nebo tak něco, že?“

„Ale no tak, já netvrdím, že by třeba byl nějak posedlý, ale neměl by s tím jít k doktorovi? Víš, někdy mu může rupnout v hlavě, něco vyvede a tak… Máš na něj větší vliv, kdyby ses nějak… Víš co?“

„Už dávno předtím to prý řešili jeho rodiče,“ zavzpomíná Patrik. „Psychiatr mu tehdy předepsal prášky, ale jeho stav se jen zhoršil. Nakonec se rozhodl prášky vynechat. Já bych to nechal takhle být. Co ho znám, nepřipadá mi nějak vyšinutý. Ostatně chodí k tobě ke zpovědi, ne?“

Otec Salvátor přikývne. Mohl by vyprávět celé hodiny, kdyby nemusel držet zpovědní tajemství.

„Kdyby něco, dej vědět,“ uzavře to Patrik, nasedne do auta a nastartuje. Salvátor jen přihlíží za odjíždějícím autem, pokrčí rameny, nemůže říct nic určitého. Zpovědi Antonína jsou poslední dobou stejné jako dny, které jednotvárně plynou v silně prořídlé a přestárlé komunitě bratří kazatelů. Ale cosi hluboko v jeho nitru mu našeptává, že není něco tak úplně v pořádku. Jako by stařec před ním něco skrýval, přichází do zpovědnice, roztržitě se rozhlíží kolem nebo se sklopenýma očima sleduje svoje boty, rychle oddrmolí své hříchy a s „ego te absolvo“ odchází po svých. Cítí, že má nějaký problém, a ty hlasy mu radí jistě něco nepředloženého.

Poslední dobou Antonín skutečně dochází méně do kostela, protože mu přihodili více směn, a to dokonce i několik denních. Staří kolegové z vrátnice odešli a mladým se nijak do málo placených dvanáctihodinovek nechce. Jen Antonín zůstává jako skála v rozbouřeném moři, třebaže se cítí unavenější a více touží po samotě. Jistě by svou práci dávno opustil, kdyby jen vystačil ze svým částečným důchodem, ale doba je těžká, všude řádí krize a přes vysokou nezaměstnanost se nedostává zaměstnavatelům lidí. Kdo by chtěl dělat náročné šichty za padesát na hodinu? Antonín si nestěžuje, bere to jako svou řeholi a řídí se heslem „ora et labora“.

I otec Patrik ho poslední dobou sleduje a diví se, že ho dosud kongregace nesvatořečí, možná čeká na zázrak, který se na jeho přímluvu stane. Největší problém vidí v jeho zpovědníkovi otci Salvátorovi, který mu nerozumí, protože je svou podstatou skeptik. Příliš nevěří tomu, co se odehrává v Antonínově hlavě. Nevěří těm hlasům a vidí svět v černobílých barvách: buďto je Antonín posedlý, anebo má skutečně kontakt s nebem. Otec Salvátor zkoumá jeho nitro do posledního detailu a uděluje mu neskutečně tvrdá pokání. A Antonín je přijímá v bezmezné poslušnosti, třebaže je moderní doba a takové sebemrskačství do ní dávno nepatří.

Otec Patrik přísného zpovědníka Salvátora mnohokrát káral, ale ten se brání, pokud s ním má nebe velké úmysly, patří pokora a přísnost do jeho života. Ostatně nechovali by se k němu bratři kazatelé před několika staletími ještě přísněji, pokud by ho přímo neupálili na hranici?

V aule vládne napjaté ticho. V sále nacpaném k prasknutí studenti se zápisníky či notebooky na klíně se zatajeným dechem sledují přednášku otce Patrika. Dnes přednáší o andělech, jak se zobrazovali v různých etapách historie. Vskutku velice zajímavé téma, otec ví, jak má přitáhnout zájem mladého obecenstva. Zájem o duchovní věci neustává, jen se jim to musí správně představit. Sedí tu několik mladých studentů, které vídává na mši v kostele, ale také tu sedí ti, co se zaměřují na ezoteriku. I je zajímají andělé, i když trochu jiným způsobem. Nevidí je tu rád, protože si vždy vyberou jen to, co se jim hodí, místo toho aby se obrátili k evangeliu a pokořili se před jediným všemohoucím Bohem. Na druhé straně musí být vděčný i za ně, jak říká Pán: zdraví nepotřebují lékaře, pouze ti nemocní.

Po přednášce se dostane i na některé dotazy. Otec Patrik si všimne jistého mladíka. Na tváři mu raší řídký plnovous a s moderními brýlemi vypadá jako slušný inteligent. Vedle něj sedí jakási výstřední studentka v dlouhých batikovaných šatech se spoustou náhrdelníků a amuletů. Vypadá to, že se k sobě mají (a otec se diví, že takový slušný kluk se dává dohromady s takovou… no, raději to nechám být), sám ho však neřadí k ezoterikům. Přesto po prvních slovech pozná, kam míří.

„Pane profesore,“ už jen tímto oslovením dává najevo, že ho nepovažuje za duchovní autoritu, třebaže dominikánský bílý plášť působí na akademické půdě dost výstředně. „Mám takový dotaz, souvisí nějak starověcí bohové s anděly? A nejsou to nakonec mimozemské bytosti, které nás v minulosti často navštěvovaly?“

Patrik nebývá častým hostem internetových diskusí, kde se podobné myšlenky probírají neustále, přesto se zorientuje hned, která bije, a tak trochu doufá, že posvátnost akademické půdy zabrání vážnějším konfrontacím. Marně, chlapec si troufá až příliš.

„Zajímavá otázka,“ začne netradičně. „Sám jsem o tom mnohokrát uvažoval. Pokud bychom vzali v potaz, že se andělé nenarodili na Zemi, pak ano, jsou to mimozemské bytosti, ale řekl bych duchovního rázu, ne jako zelení mužíčkové s tykadly přilétající k nám v nějakých talířích.“

Celý sál se nenuceně zasměje. Mladého studenta to neodradí:

„Ale v Ezechielovi, první kapitole, máme jakýsi popis zařízení, možná kosmického modulu nebo snad kosmické lodi,“ opravdu si nebere žádné servítky.

„No, tyto teorie nadnesl myslím Däniken ve svých Vzpomínkách na budoucnost.“ Vypadá to, že mladík položí zkušeného teologa na lopatky, je těžké si udržet autoritu přednášejícího pod křížovou palbou nejasných otázek. „Ale církev neřeší otázku jejich původu. Pokud tu takové bytosti byly, má to řešit archeologie. Ta by měla najít a posoudit důkazy o tom, zda skutečně existovaly a nějakým způsobem zasáhly do naší historie. Teologie se zabývá pouze tím, jaký mají duchovní dopad. Andělé, tak jak je známe, jsou duchovní bytosti a toho by se měl správný teolog držet. Neměl by se pouštět na takovou půdu, která by ho měla zavést někam daleko od pravdy.“

Na chvíli se odmlčí, chvíli se přehrabuje ve svých materiálech, snad aby získal čas a pak pokračuje:

„Jistě, v současnosti se objevují taková témata často. Dost silně zavádějí na scestí, nicméně stanovisko biskupské konference je jasné: Andělé jsou předmětem víry, jejímž pramenem je biblické sdělení. A zde jakýkoliv teolog musí skončit. Jakékoliv spojení s pohanskými božstvy nebylo doposud prokázáno.“

Tím to považuje za uzavřené, ale mladík se stále nevzdává:

„V žalmu 82 je psáno: Bůh povstane ve shromáždění bohů, mezi bohy vynese soud. Kdo jsou tito bohové? Jsou to bohové pohanští, či bylo židovství původně polyteistické? Nebo jsou to dnešními slovy řečeno andělé jakožto služebníci boží, kteří se nějakým způsobem zvrhli od původního poslání?“

„Budu citovat z českého katolického biblického díla,“ oponuje otec Patrik, přitom stěží zakrývá vnitřní neklid. Tento student není jen tak obyčejný fanda zapálený do tajných ezoterických věd. „Mohou to být pohanští bohové okolních národů, ale pravdou je, že bohy byli označováni i vysoce postavení lidé. Takto si přisuzovali božský charakter například egyptští faraoni či římští císařové. Z tohoto žalmu není nijak zjevné, že by se muselo jednat přímo o anděly, nebo dokonce o nějaké mimozemšťany.“

„Ale v šestém verši je psáno: Bohové jste, všichni jste synové nejvyššího. Podívejme se jinam, do šesté kapitoly Genesis, kde synové Boží viděli, že lidské dcery jsou hezké, a brali si za ženy všechny, které si přáli. Mimochodem zde končí jakákoliv představa o jejich duchovním charakteru. A pak v první kapitole knihy Jobovy máme, že synové Boží přišli, aby se postavili před Hospodina; mezi nimi přišel také Satan. O něm je známo, že se jedná o padlého anděla. Pokud si tedy nemyslíme, že by nějací faraoni či králové byli skutečnými syny Boha, a pokud se tedy jedná o anděly, pak zákonitě andělé musí souviset s pohanskými božstvy.“

To už je na Patrika příliš. Ten kluk má ale přehled. Zahledí se na něho, neboť mu ho je líto. Snad ho kdysi viděl v kostele, ale není si tím jistý. V každém případě, tady se dostává do úzkých, diskuse už nikam nevede, nebo respektive se dostává do zakázaných oblastí. Musí z toho ven:

„Vážený kolego, vážím si vašeho zájmu. Toto téma však překračuje všechny naše časové možnosti, naše přednáška je časově omezena a někteří zde přítomní nás musí opustit. Ostatně bych jim nerad zasahoval do studijního rozvrhu. Pokud byste chtěl toto téma hlouběji probrat, nebráním se, budu vám k dispozici ve své pracovně. Vážení studenti, přednáška je u konce. Budu se těšit na příští, kde naším tématem bude barokní umění, období, kdy bylo dosaženo největšího možného výkonu lidského ducha.“

Je to úskok, přiznává si otec, ve skutečnosti zbývá ještě pět minut do konce, ale musí toho využít. Vždyť nebyl vůbec připravený, tak daleko neměla jeho přednáška zajít. Teď jen vskrytu doufá, že se s ním už nesetká, ale mladík ho s výstřední slečnou čeká před posluchárnou, na hrudi objímá několik knih a sešitů.

„Ach, vy se nevzdáváte,“ spustí, když ho spatří.

„Rád přijímám hozenou rukavici,“ odpoví student s mírným úsměvem obětního beránka. V jeho očích se však skrývá šelma připravená ke skoku a zardoušení nebohého zvířete, jen zde místo ustrašeného zvířete stojí brontosaurus. I když zaskočen, Patrik nepatří v disputacích k lehké váze, jeho veliká schopnost spočívá v tom, že dovede svému protivníku naslouchat a umí se do něj vcítit. A když se na základě jeho argumentů dostane do způsobu jeho myšlení, pak ho vlastními slovy zažene do pasti. V tuto chvíli však není náležitě připraven, potřebuje získat čas.

„No, mám ještě nějakou práci, ale můžeme se domluvit na nějakém setkání. Pojďte se mnou.“

Kabinet otce Patrika není daleko od posluchárny, odemkne dveře, položí materiály na stůl a zadívá se do svého diáře.

„Mám tady volno v pátek po šesté hodině večer. Vyhovuje vám to?“

„Jistě, pane profesore.“

„Dobře, přijďte po mši u svatého Michala ke mně do sakristie. Popovídáme si.“ Je to další z menších úskoků na mladého kluka, zda dokáže přestát pozvání na bohoslužbu. Ten však ani nemrkne a souhlasí:

„Budu se na vás těšit.“

Zato jeho dívka se nadechne, že chce něco říct, ale nakonec to v sobě spolkne.

„Jo a říkejte mi otče,“ dodá ještě za odcházejícím studentem.

3.

Doktor Werner prohlédne důkladně chlapce.

„Kdeže jsi ho našel?“ zeptá se nakonec.

„Úplně promočeného dole na ulici.“

„Neslyším žádný šelest na plicích. Kromě toho, že mu je zima, je naprosto zdravý.“

„A ještě si nic nepamatuje,“ dodá Antonín spěšně, cítí se provinile, že doktora odvedl od jeho práce kvůli naprosto triviálnímu případu.

„To už je případ pro neurologa či psychiatra, tady já nic nezmůžu. Měl by jít do nemocnice. Možná nějaké vnitřní krvácení na mozku, ale to já tady nemůžu vidět.“

„A to je vážné?“

„Vážné? Měl bych ho objednat na cétéčko.“ Pak ze svého kufru vytáhne nějaký papír, něco napíše a podá Antonínovi. Ten se poškrábe po své lysé hlavě a potichu dodá:

„Asi se mu nebude chtít.“

Doktor se nervózně ohlédne po klukovi a zeptá se zvýšeným hlasem, každou slabiku vyslovuje pomalu a zřetelně, jako by mluvil ke starému dementnímu pacientovi:

„A žít? To chceš?“

Chlapec ho pozoruje, jako by byl skutečně postižen demencí a nerozuměl.

„Dobře, děkuji,“ přeruší ho nakonec Antonín. „Já už si s ním promluvím. Díky za pomoc a za trpělivost. Moc se omlouvám.“

„Stejně bys měl zavolat policii, co když ho jeho rodiče hledají?“

„Jo, hned to udělám,“ řekne Antonín, chytne ho za paži a snaží se ho dostrčit ke dveřím.

„Ale opravdu,“ obrátí se na něj doktor s vážnou tváří.

„Opravdu je zavolám,“ kýve Antonín hlavou, ale Werner zná Antonína natolik dobře a dlouho, aby v jeho očích poznal skryté šibalství.

„Pokud je nezavoláš ty, tak já určitě,“ varuje ho nakonec. Stařec jen horlivě přikyvuje a vyprovází ho ze dveří.

„Jsem ti zavázán,“ řekne a rychle zabouchne dveře.

Chlapec se na něho podívá svýma moudrýma očima.

„Co s tebou, mé dítě?“ zeptá se nakonec Antonín, když za příliš vtíravým doktorem zaklapne dveře a zamkne. Pomalu začíná litovat, že ho sem pozval. Na druhou stranu, co když kluk potřebuje skutečně odbornou pomoc?

„Prosím, nevolej je. Chci tu zůstat.“

„No jo,“ přisvědčí Antonín. „Ale co já si s tebou počnu? Tady zůstat nemůžeš. Vždyť já ani nevím, co bych měl s tebou dělat.“ Chvíli se zamyslí, pak se uhodí do čela, až to pleskne.

„Už vím. Půjdeš se mnou dneska večer na mši. Promluvím si o tobě s otcem Salvátorem, ten už bude vědět, co a jak. Mohl bys zůstat v klášteře, než by se o tebe rodiče přihlásili.“

„Já nemám rodiče,“ řekne chlapec jako by nic.

„A jak to víš? Nic si nepamatuješ!“

„Ale to si pamatuju jistě, já nemám rodiče.“

„Nevymýšlej si, každý má rodiče. Nebo ti snad zemřeli?“

„Já… nevím,“ odpoví potichu, na jeho čele se vytvoří vrásky od usilovného vzpomínání.

„No tak jak můžeš vědět, že nemáš rodiče? A navíc, jestli sis vzpomněl na tohle, proč si nepamatuješ svoje jméno?“

„Já si ho pamatuju,“ dodá, jako by chtěl přesvědčit starce, že si už začíná vzpomínat. Nepřidá si však příliš k hodnověrnosti.

„Najednou! Tak řekni, jak se jmenuješ?“