Bohdan

Urbankowski

Erotikon

pro nástupce

Copyright © text by Bohdan Urbankowski

Translation © by Libor Martinek

Epilogue © by Libor Martinek

ISBN 978-80-88463-08-5 (pdf)

ISBN 978-80-88463-09-2 (ePub)

ISBN 978-80-88463-10-8 (mobi)

Erotikon pro nástupce

I.

Proveď ji pokojem

jako stezkou uprostřed lesa,

na stole

zapal růži

dobrou jako noční lampa.

Potom

ji něžně svlékej

z obranných gest,

ze sevřených rukou,

chvění ramen.

Zahal ji šepotem.

A pokud někdy

náhle vyběhne z pokoje,

utíkej za ní,

nedovol jí to,

ukryj jí tvář

ve svých velkých dlaních,

říkej slova,

spoustu slov,

všechna ta,

na která jsem si nevzpomněl,

za která jsem se styděl.

Prosím tě,

ty, jehož nenávidím,

jenž přijdeš po mně,

abys z jejích malých prsou

seškrábal stopy mých rukou,

rozevřel její kolena,

prosím tě,

buď na ni hodný.

II.

Nevíš,

že budeš milovat mě,

že ti řekne slova

vyzkoušená se mnou,

že v jejích vlasech

ucítíš můj dech,

na jejím bříšku

potkáš v noci

moje ruce.

A pokud tě někdy

bude do sebe vtahovat

až k zalknutí

a splete naše jména –

nemysli na mne s nenávistí

– to já jsem ji učil

nestydět se jmen,

křiku nahých těl,

to já

ještě někdy mluvím k tobě.

Tehdy

jsem si myslel,

že mluvím jenom k ní.

III.

Ten stín v jejích očích

je mým stínem,

její hlas plný úzkosti

je mým hlasem,

když v úleku ustupuje,

vracím se,

nezapomeň,

po každém tvém slovu

zbytečně tvrdém,

po každém gestu

málo opravdovém

vracím se,

nezapomeň

a pokud někdy sama

v noci zapláče,

nevcházej do jejího pokoje,

já už

budu při ní.

Ty a ona

I.

Šepotem,

jak ret na ret,

tulíš se ke mně – Ona

tehdy prochází pokojem. Mlčky

prohlíží staré dopisy. Čeká.

Vykloněná

z každé věci jak z okna

dává znamení,

jehož si nevšimneš. Něžná

se mi dáváš, jako bys přicházela

z nesmělých básní o lásce. Ona

pak stojí u dveří a až k bolesti

vyvolává na tváři úsměv z dávných dob,

jistá si tím,

že stejně za ní půjdu. Odchází

s ubohou koketerií,

kolem krku si přehazuje zamotané

provázky vrásek.

II.

Když vcházím do jejího těla, mezi

dva mírně rozevřené sny, dva šepoty,

cítím chvění Tvých kolenou,

malých,

jako zatnuté pěstičky plačící

dívenky. Slyším

místo jejího hlasu Tvůj

výkřik: křik ptáka

poprvé ztraceného nad obrovskou

blankytnou řekou. Padám do jejích dlaní

znavenou kapkou potu. Líbám

popraskaná ústa. Mlčí,

stále víc mlčí.

Na její tváři

zvolna hasne

Tvůj úsměv.

* * *

Láska,

která nezná bolest zrady

a bolest odpuštění,

chvění víček, napětí bříška,

když se ho dotýká ruka, jež není tvá.

Láska,

která nezná radostný výkřik zrady

a němou radost odpuštění,

návratu do Tvých rukou, do Tvého těla –

tak jako se vracívá domů se sevřeným hrdlem.

Láska

nenaplněná slzami,

nenaplněná smíchem, vysokým smíchem rozkoše,

je jen prázdné slovo.

Vdova

I.

Myslela si,

kdoví jak není chytrá,

že jen ona jediná na světě ví,

jak silně mu má namazat krajíc,

kolik lžiček cukru

nasypat do čaje.

Myslela si,

jak není užitečná

s tím svým úsměvem na dobré ráno

i s tím druhým

po návratu z práce.

Poprvé

ztratila sebedůvěru,

ani neví, jaké má vybrat květiny.

Kdysi

měl rád vonící hrachory, ale všichni

přinesli velké černé chryzantémy.

Dokonce stojí jaksi nejistě,

ztracená mezi úsměvy jako v dešti

s malou hrstí růžového hrachoru.

II.

Jak jen ho chrání: s vlhkýma psíma očima

nenechá pohnout jeho knihami a bačkorami.

Dokonce polštář a ručník

musí – jak ranění – zachovávat

po měsíce nezajizvenou

stopu jeho hlavy a rukou.

Jak jen ho chrání: v černém šátku

se zjevuje u tebe na večeři,

výskavě se směje, chce vodku

a vybíhá ven, aniž se dotkne skleničky.

Když zazvoní telefon,

odpovídá jeho jménem:

zvedá tiše sluchátko

a

tlumíc chichot

mlčí.

III.

Po noci bez lásky,

noci temného mlčení,

ztišeného dechu,

hořkých slov,

rozkousaných než dorazí ke rtům.

Po prázdné noci

vstáváme

s kruhy pod očima, opuchlými rty,

vyhaslí,

jako by to

byla

nejžhavější

noc lásky

dávající nám křídla.

IV.

Když se blížím k tvému městu,

bezděčně, jako před tolika lety

mezi temnými břehy noci, vyhlížím

nějaké znamení:

štíhlou siluetu ve světle vysokého okna,

záblesk ruky odtahující záclonu,

a když ke mně dorazí to světlo

vím, už zcela určitě vím,

že mohu jet dále –

Nepřiplouvá se k majákům na moři,

avšak bez jejich světla

nepřiplouvá se nikam.

Nejtěžší láska

Ranní modlitba

Ne, nerozsvěcuj světlo.

Odejdi,

než úsvit na našich tvářích

začne kreslit vrásky

roztékající se šminkou.

Nerozsvěcuj světlo. Odejdi.

Odejdi.

Zemřít krásní!

Zemřít, dokud žijeme!

Zemřít o minutu dříve,

o vteřinu dříve

než láska!

Třetí láska

Třetí láska – ta moudrá,

znalá všech triků, šikovně

zdůrazňující svou krásu líčidlem.

Třetí láska

nebojící se těhotenství, ošklivosti, ostrých slov

řezajících obličeje jak vrásky.

Už nehrozící smrtí.

Netoužící po nesmrtelnosti –

Jenže to není třetí láska,

má milá,

dokonce ani druhá. S úzkostí

hledící do zrcadel a očí, v nichž

dohasíná plamínek dalšího dne,

jak,

jak si poradíme

s tou náhlou první láskou?

Jak najdeme odvahu k líbání v parku,

objetí v tanci, mezi páry

mladšími, pohlednějšími než my?

Jak si troufneme být mladší než oni?

Jak se odvážíme být nejkrásnější?

S nejistým výkřikem,

jako tonoucí,

padáme propleteni nohama.

Za svítání

moře vyplaví na břeh naše těla

mrtvá

nebo se už nebojící smrti?

* * *

Vteřiny kradené nejbližším, popraskané