Libor Martinek

Nástin historie literatury

na Karvinsku

© Doc. PhDr. Libor Martinek, Ph.D.

ISBN 978-80-908208-3-8 (ePub)

ISBN 978-80-908208-4-5 (mobi)

ISBN 978-80-908208-5-2 (wooky)

Nástin historie literatury na Karvinsku¹

Úvod

Problematika regionální literatury Karvinska,² která tvoří jednu z důležitých složek regionálního vědomí obyvatel dané oblasti a souvisí ve větší či menší míře s kulturními aspiracemi jeho obyvatel a tvůrců, kteří je reprezentují, přináší závažnější metodologické problémy. Jakmile si totiž vymezíme literární tvorbu topograficky, geograficky a lokálně, dostáváme se buď na půdu vlastivědy, nebo literárního místopisu či zeměpisu (kde je problematika lokální slovesnosti zkoumána ponejvíce, ne-li výhradně, s důrazem na biograficko-bibliografická fakta a má spíše kulturně historický význam), případně literární sociologie. Pokud přistoupíme k interpretaci literárních děl, začíná nás zajímat estetická funkce literárního díla, spolu s tím i jeho sociálně-psychologické aspekty.

Regionální literárněvědný výzkum nemusí být ústupem od celostních hledisek národní literatury, ani z nároků na zkoumané hodnoty. Specifický územní a typologický výzkum nám umožnil, abychom se detailněji věnovali jak samotnému vývoji českého a polského písemnictví v regionu Karvinska, tak komparativnímu pohledu na stýkání se české a polské literatury (zdejší německou literaturu v naší studii nereflektujeme). Zároveň jsme považovali za důležité poukázat i na skutečnost vzniku literárních děl autorů, kteří nejsou rodáky z Karvinska, ale odjinud, a kteří do regionu přišli převážně za prací, avšak brali si z něj ve své literární tvorbě inspiraci. Zásadním kritériem pro podrobnější pojednání o dílech vybraných autorů pak byl význam jejich literárního díla; máme přitom na mysli beletrii, tedy texty s převahou estetické funkce, nikoli lokální písemnictví v jeho celku, jehož výzkum patří spíše do vlastivědy, literárního místopisu, popřípadě do sféry kulturně-antropologického bádání.

1. Starší beletristická literatura na Karvinsku

Starší krásná literatura na Karvinsku není zastoupena památkami výjimečné hodnoty,³ ostatně Karviná nebyla významným kulturním centrem v regionu, ani Fryštát, jenž je dnes centrem města, který byl původně samostatným městem a prvním nositelem městského práva, nyní tvoří jednu z devíti městských částí Karviné.⁴ Náboženská literatura, zábavná a populární četba atp. sem byly převážně importovány odjinud. Situace zásadně mění v 2. polovině 18. století, kdy nález ložisek černého uhlí v Karviné přinesl zásadní obrat v hospodářském rozvoji celého regionu. Dosud méně významná vedlejší obec Karviná tak má již na počátku 20. století zásadní ekonomický význam pro celou Rakousko-Uherskou monarchii. Rozvoj v ekonomické oblasti přinesl potřebu větší informovanosti, do regionu přicházejí v masivním počtu pracovní síly z jiných oblastí monarchie (významný byl proud polského obyvatelstva z Haliče), vznikají tiskárny, vydávají se noviny a jiné periodické publikace, vydávají se knihy.⁵ Ještě před první světovou válkou zaujme širokou českou kulturní veřejnost vystoupení Petra Bezruče, jenž ve svých Slezských písních zobrazuje úděl proletariátu, ale i mizerně placené české inteligence (učitelů) v regionu (báseň Kantor Halfar), v kontrastu s postavami zdejších velkopodnikatelů, uhlobaronů, velkostatkářů („markýz Gero“⁶ je kryptonymem arcivévody Bedřicha Habsburského, vlastníka řady průmyslových podniků zejména na Těšínském Slezsku a Ostravsku⁷), německých, rakouské vládě loajálních úředníků jako příčině germanizace. „Tak je ti protivný té mluvy zvuk, / horší nad ní není žádné? / Lem tvého roucha sto pozvedá ruk, / sto rabů do noh ti padne. / Kněze, jenž naší by modlil se řečí, / rektora, jenž by jí učil v tvém zboží, / vyženeš ze vsi: ví Bůh, že jsi větší / v zášti než plamenný nepřítel boží, / markýzi Géro! // Až tam za / hranicí najímáš vrahy, / kypící pýchou a hořící žlučí. / Sám řekneš: Mně je ten národ tak drahý / jak jiný: jméno a rod za to ručí. / Ve jménu božím kdys křižáci koly / tak jednou zem naši zbarvili krví. / V rachotu bubnů, na červeném poli, / dá Bůh, že ti uzdu kdys padnu já prvý, / markýzi Géro! // Tak se ti líbí ti za řekou muži, / tak blaze v jich středu, markýzi, je ti? / Znají jen věnce plést z trnových růží, / znají jen můj národ ubíjeti. / Pro nás švih bičem a konopnou šnuru, / knížecí úsměv jen pro ně, jen pro ně: / v požáru, v dýmu až zdvihnem se vzhůru, / dá Bůh, že tě jednou strhneme s koně, / markýzi Géro!“⁸

Naopak ve prospěch polského etnika na Karvinsku se angažuje Franciszek Friedel (1870–1947), jenž sestavil Zbiór pieśni ludu śląskiego (Sborník písní slezského lidu;⁹ Fryštát 1896). Stoupenci jeho politiky bývali nazýváni „fryštátskými radikály“ nebo „friedlovci“. V r. 1898 založil osvětovou společnost Jedność, která se mj. zabývala vydavatelskou činností. Z jeho iniciativy se tato organizace přetvořila na místní skupinu Macierzy Szkolnej dla Śląska Cieszyńskiego (vznikla v Těšíně v r. 1886). Matice školská pro Těšínské Slezsko byla aktivní také edičně a napomáhala rozvíjet polský kulturní i literární život. Její snahy se týkaly boje za polství (polské školství, kulturu, osvětu apod.) rovněž v ostravsko-karvinském revíru také s ohledem na příliv pracovních sil z Haliče, zejména z Malopolska.¹⁰ Možnost mladých dělníků z Karvinska dále se vzdělávat v Polsku využil horník Gustaw Morcinek.

2. Meziválečné období v literatuře Karvinska

Spisovatelé z Těšínska dlouhodobě tvořili především z mimoestetických důvodů, z národních a společenských pohnutek. Jejich tvorba byla reakcí na společenskou zakázku a byla určena zejména lidovému příjemci. Takováto orientace literární tvorby přetrvává i po r. 1920, tedy po období vzniku „dvojího“ Těšínska. Na českém Těšínsku měla splňovat očekávání čtenářské obce a být oporou ve chvílích ohrožení národních zájmů místních Poláků. Tento požadavek byl na literaturu vznikající na Těšínsku kladen ještě po druhé světové válce.

Na českém Těšínsku silně zastoupená lidová tvorba se bude nadále rozvíjet ve dvou proudech – dělnickém a selském. První směr ohlašovala tvorba hornického tesaře z Horní Suché a knihovníka Franciszka Siwka (1858–1933); z hlediska publikovaných děl by ještě patřil do literatury před rokem 1920, ale z pohledu imanentního vývoje již spadá do proudu dělnických autorů. Z jeho příspěvků uveřejněných na stránkách časopisů připomeňme Pamięci zabitych braci-górników (Památce zabitých bratrů horníků; 1895), Na grób Józefa Szymana (Na hrob J. Szymana; 1896), Na powitanie „Głosu Ludu Śląskiego“ (Na uvítanou Hlasu slezského lidu; 1897) a Pieśń cieślarzy (Píseň tesařů; 1897); ukázky z tvorby F. Siwka uveřejnila Janina Kucianka v antologii Śląscy pisarze ludowi, 1800–1914 (Slezští lidoví spisovatelé, 1800–1914; Wrocław, 1968). Tento proud však narazil buď na obtíže ze strany ideových protivníků, nebo jeho představitelé byli odsouzeni k anonymitě, případně se vázal s významnějším literárním směrem té doby, tedy se selským proudem písemnictví.

Ve Stonavě působil horník Alojzy Bonczek (1865–1937), aktivní v hornickém sdružení Prokop, po určitou dobu redaktor jeho časopisu Górnik (Horník). Po první světové válce působil v Národní radě Těšínského knížectví a na polském konzulátu v Ostravě. Zemřel ve Stonavě. Kromě politicko-sociálních a popularizačních brožur vydal Pamiętnik, zawierający przygody z życia, młodości, rozwój i współpracę w zakresie publiczno-społecznym na Śląsku Cieszyńskim w czasie 1865–1920 (Vzpomínky obsahující příhody ze života, mládí, rozvoje a spolupráce ve společensko-sociální oblasti na Těšínském Slezsku v letech 1865–1920; Fryštát, 1930).

Karvinský rodák, Emanuel Grim (1883–1950), povoláním katolický kněz (studoval v Krakově a ve Vidnavě, po r. 1917 se usadil v Jistebné), byl autorem mj. dramatu Obrona Karwiny (Dla Ciebie, Polsko) (Obrana Karviné /Pro tebe, Polsko/), které vzniklo v polovině 30. let a je věnováno událostem r. 1919, kdy na Karvinsku přešla vláda pod Československou republiku s pomocí československého vojska.

V druhém, selském literárním směru, rozvíjeném zejména ve východní části Těšínského Slezska získal na významu učitel Walenty Krząszcz (1886–1959) jako velmi plodný autor povídek, pověstí a propagátor venkovského lidového umění. Také folkloristické inspirace postupně nabývaly výraznější umělecké podoby. Rodák z Jablunkova, katolický kněz Oskar Zawisza (1878–1933) působil od r. 1911 v Těrlicku. Kromě řady historických a folkloristických prací vydal také Śpiewnik górniczy (Hornický zpěvník; 1922), napsal symfonickou báseň Znad brzegów Olzy (Od břehů Olzy) a symfonii Z niwy śląskiej (Ze slezské nivy), operu Czarna Księżna, pani z Kościelca (Černá kněžna, paní z Kostelce) a další scénická díla, např. Jasełka (Jesličky; 1922), Święta Barbara (Svatá Barbora; 1922), Czarne diamenty (Černé diamanty; 1929) nebo Dożynki (Dožínky).

Polská inteligence reagovala dlouhodobě odmítavě, co se prózy a publicistiky týče, na prózy Františka Sokola Tůmy a Anny Marie Tilschové, na publicistiku Joži Vochaly¹¹. Patřily by sem i některé práce Gustawa Morcinka, např. článek Wspomienie z przewrotu w listopadzie 1918 r. (Vzpomínka z převratu v r. 1918), uveřejněný v r. 1920 v Dzienniku Cieszyńském (Těšínském deníku), román na pokračování z doby polsko-českých bojů o Těšínské Slezsko W obronie progu (V obraně prahu), otiskovaný v r. 1926 na stránkách Głosu Ludu Śląskiego (Hlasu slezského lidu), který nebyl dokončen, ale stal se základem jeho později knižně vydaného románu Wyrąbany chodnik 1–2 (Proražená chodba, 1931–1932), a novela Maszerować! (Pochodovat!), jejíž titul byl převzat z rozkazu generála Edwarda Śmigłego-Rydze vydaného polskému vojsku, jež dostalo 1. 10. 1938 rozkaz vstoupit na české Těšínsko.

Snahu o objektivní zachycení života obyvatel Těšínska, byť s důrazem na problémy polské národnostní menšiny, sledujeme i v reportáži Śląsk za Olzą (1938) z pera potomka českobratrských emigrantů v Polsku Pawła Hulki-Laskowského (1881–1946). Kniha vznikla v letech 1936–1937 na základě autorovy cesty po českém Těšínsku, včetně Karviné, a jeho pozorování průběžně konfrontovaných s dostupnou odbornou polskou i českou literaturou. Autor místy formuluje příliš povrchní soudy, někdy nadmíru podléhá jednostranně zaměřené literatuře, ale v polsko-československém sporu konce 30. let šlo o ojedinělý hlas zdravého rozumu. Polemiku vede – jak se dalo očekávat – se Slezskými písněmi Petra Bezruče, které uznává z hlediska jejich básnické hodnoty a v nich obsaženého sociálního protestu, ale má výhrady vůči básníkovu pojetí národnostní problematiky. Podobně vede spor s pracemi Joži Vochaly. České Těšínsko se autor snažil představit jako místo, které by mohlo být mostem přátelství mezi oběma národy, zatímco se stalo ohniskem národnostních třenic.