DCERA SNĚHU

DCERA SNĚHU

ROMÁN

Eowyn Ivey

FORTUNA

Original title: Eowyn Ivey: The Snow Child

Copyright © 2012 by Eowyn Ivey

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company,

New York, USA

Cover design by Keith Hayes

Jacket illustration by Alessandro Gottardo (Shout)

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2012, 2021

Translation © Jana Middleton, 2012

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Alena Jakoubková

Druhé vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, zaměstnání,

organizace, místa a události, které výslovně nespadají

do veřejné domény, jsou buď výsledkem autorčiny fantazie,

nebo byly použity fiktivně. Jakákoliv podoba s žijícími

či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována,

ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem,

ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou

nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN tištěné verze: 978-80-7546-337-1

ISBN ePub: 978-80-7546-344-9

ISBN PDF: 978-80-7546-345-6

ISBN MOBI: 978-80-7546-346-3

Obsah

PRVNÍ DÍL

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

DRUHÝ DÍL

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

TŘETÍ DÍL

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

KAPITOLA 43

KAPITOLA 44

KAPITOLA 45

KAPITOLA 46

KAPITOLA 47

KAPITOLA 48

KAPITOLA 49

KAPITOLA 50

KAPITOLA 51

KAPITOLA 52

KAPITOLA 53

KAPITOLA 54

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

O AUTORCE

Mým dcerám, Grace a Auroře

PRVNÍ DÍL

„Ženo, pojďme dozadu na dvůr a udělejme ze sněhu

malou sněhovou holčičku, možná ožije a bude to

naše malá dceruška.”

„Muži,” řekla stará žena, „nikdo neví, co se

může stát. Pojďme na dvůr a udělejme malou

sněhovou holčičku.”

- Malá sněhová dceruška

Arthur Ransome

KAPITOLA 1

Řeka Wolverine, Aljaška 1920

Mabel věděla, že tam bude ticho. O to přece šlo. Žádná broukající ani plačící miminka. Žádné děti sousedů tam nebudou výskat a hrát si na silnici. Žádné nožky nebudou ťapat po dřevěném schodišti, dohladka ochozeném generacemi obyvatel. Ani hračky na kuchyňské podlaze nebudou rámusit. Všechny tyhle zvuky svého selhání a zklamání opustí. A nahradí je ticho.

Představovala si, že v aljašské divočině bude ticho poklidné, jako když v noci padá sníh, vzduch bude prosycen nadějí a tichem, jenže tohle tu nenašla. Místo toho, když zametala prkennou podlahu, škrábaly štětiny smetáku tak, jako kdyby jí nějaká saň s ostrými tesáky ohryzávala srdce. Když myla nádobí, talíře a misky řinčely, jako by se rozbíjely na kusy. Jediný zvuk, který nezpůsobovala sama, bylo „krá, krááá”, jež se ozývalo zvenčí. Mabel vyždímala hadr na nádobí a podívala se kuchyňským oknem ven zrovna ve chvíli, kdy havran přelétal z jedné holé břízy na druhou. Spadaným listím neběhaly žádné děti a nepokřikovaly na sebe. Nebylo tu ani osamělé dítě na houpačce.

Bylo tam to jedno. Maličké, které se narodilo mrtvé a tiché. Už je to deset let, ale i teď se ještě pořád k porodu vracela, aby chytila Jacka za ruku, zastavila ho, aby napřáhla ruku. Měla to udělat. Měla vzít tu maličkou hlavičku do dlaní a ustřihnout pár vlásků, vložit je do medailonku a nosit je na krku. Měla se podívat na tu maličkou tvářičku a měla zjistit, jestli se jí narodil chlapeček nebo holčička, a pak stát po boku Jacka, když tělíčko pohřbíval do zimní půdy Pensylvánie. Měla označit jeho hrobeček. Měla si ten žal připustit.

Konec konců, bylo to dítě, i když vypadalo spíš, jako kdyby ho nějaká čarodějka vyměnila. Bledé tvářičky, malinká pusinka, ouška, která se na konečcích špičatila - tohle viděla a pořád dokola oplakávala, protože věděla, že to dítě pořád mohla milovat.

Mabel stála u okna moc dlouho. Havran mezitím odletěl přes vrcholky stromů. Slunce zapadlo za horu a světla ubylo. Větve byly holé, tráva žlutošedá. Ani jedna vločka sněhu. Připadalo jí to, jako kdyby všechno hezké a třpytivé na celém světě bylo rozdrceno a zameteno jako smetí.

Přišel listopad a vyděsilo ji to, protože věděla, co s sebou přinese - mrazivý vzduch do údolí, jako když přichází smrt, ledový vítr, který pronikne štěrbinami mezi kmeny, ze kterých si postavili srub. Ale hlavně tmu. Takovou tmu, která zachvátí i hodiny, kdy je venku aspoň trochu matné světlo.

Do minulé zimy vstoupila jako slepá, nevěděla, co ji v této nové, tvrdé zemi čeká. Teď to věděla. Ještě než začne prosinec, slunce bude vycházet těsně před polednem, na pár hodin olemuje vrcholky hor slabým svitem a pak se zase utopí v temnotě. Mabel bude sedět na židli vedle kamen a podřimovat. Nevezme do ruky žádnou oblíbenou knížku, její stránky by jí připadaly jako bez života. Nebude kreslit, co by také do skicáře zachytila? Tmavou oblohu, temná zákoutí. Bude stále těžší každé ráno vylézt z teplé postele. Ve spánku bude klopýtat, vařit jednoduchá jídla a věšet mokré prádlo po celém srubu. Jack se bude starat o zvířata, aby přežila. Dny se budou slévat v jeden, zima bude krutější a krutější.

Celý život věřila v něco víc, v tajemství, které posunovalo hranici jejího vnímání. Bití křídel můr o sklo a slib říčních nymf na strakatých říčních dnech. Zamilovala se do vůně dubů za letního večera a do toho, jak se svítání rozprostře po nádrži s vodou pro krávy a jak promění vodu ve světlo.

Mabel si nemohla vzpomenout, kdy naposled spatřila takové probleskování.

Posbírala Jackovy pracovní košile, posadila se a začala zašívat. Snažila se nedívat z okna. Kéž by sněžilo. Bílá barva by snad změkčila ty bezútěšné čáry. Možná by zachytila a jako v zrcadle odrazila trochu světla do jejích očí.

Jenže mraky celé odpoledne pluly vysoko, vítr oškubával suché listy z větví a denní světlo blikotalo jako svíčka. Mabel myslela na hroznou zimu, která ji samu ve srubu chytí do pasti, a zrychlil se jí dech. Vstala a začala chodit po místnosti. Potichu si opakovala: „To nemůžu udělat. To nemůžu udělat.”

V domě měli zbraně a přemýšlela o nich už dřív. Lovecká puška vedle knihovny, brokovnice nade dveřmi a revolver, který měl Jack v horní zásuvce pracovního stolu. Nikdy z nich nestřílela, ale to jí nebránilo. Vadila jí násilnost a nepatřičná krev a vina, která by nevyhnutelně přišla. Lidé by řekli, že se zbláznila, nebo že Jack byl špatný manžel. A co by se stalo s Jackem? Jakou ostudu a hněv by musel snášet?

Ale řeka - to je něco jiného. Není koho vinit, ani sebe samu. Byla by to nešťastná náhoda. Lidé by řekli: kéž by věděla, že ji led neunese. Kéž by znala ta nebezpečí.

Odpoledne se překlopilo do večera a Mabel se odtrhla od okna, aby zapálila petrolejovou lampu na stole, jako kdyby chtěla připravit večeři a čekat, až se Jack vrátí, jako kdyby tento den měl skončit jako každý jiný den, ale v myšlenkách už byla dávno na cestě lesem k řece Wolverine. Lampa svítila, když si šněrovala vysoké kožené boty, oblékala kožich přes domácí šaty a vycházela ven. Vítr ji šlehal do holých rukou a hlavy bez čepice.

Jak kráčela mezi holými stromy, cítila se veselá a otupělá zároveň, ochromená jasností svého úmyslu. Nepřemýšlela o tom, co zanechala za sebou, s jakousi černobílou precizností přemýšlela jen o této chvíli. Klapot podrážek jejích bot o zledovatělou půdu. Ledový vánek v jejích vlasech. Její hlasitý dech. Byla zvláštně silná a sebejistá.

Vyšla z lesa a zastavila se na břehu zamrzlé řeky. Všude jen ticho, jen občas jí závan větru rozvlnil sukni a přitiskl ji k vlněným punčochám, vítr rozvířil naplaveniny na ledu. Výš proti proudu se ledovcové údolí rozšiřovalo na půl kilometru kvůli nánosům v řečišti, naplavenému dříví, a lemovaly jej mělké stružky, ale tady byl tok řeky úzký a hluboký. Mabel na vzdálené straně viděla břidlicovou skalní stěnu, která opadávala do černého ledu. Dole mohla být voda kus nad její hlavu.

K té skalní stěně zamířila, i když čekala, že se utopí, než se k ní dostane. Led byl jenom čtyři nebo pět centimetrů tlustý a ani uprostřed zimy by se nikdo na tomhle zrádném místě neodvážil řeku přecházet.

Nejdřív se jí boty zachytily o valouny přimrzlé k písčitému břehu, ale pak klopýtala dolů strmým svahem, přešla malou říčku, přes tenký a lámavý led. Každým dalším krokem si klestila cestu k suchému písku dole. Potom přešla pusté místo plné štěrku a zvedla si sukni, aby mohla přelézt šedý naplavený kmen.

Když dorazila k hlavnímu toku řeky, kde řeka ještě pořád tekla dolů údolím, led už nebyl křehký a bílý, ale naopak černý a pevný, jako kdyby jenom ztuhla minulá noc. Podrážkami vysokých bot klouzala po povrchu a skoro se smála své vlastní absurditě - bála se, aby neuklouzla, i když se modlila, aby se probořila.

Stála pár metrů od bezpečné země, když si dovolila zastavit a podívat se mezi botami dolů. Měla pocit, jako kdyby chodila po skle. Dole pod tekoucí tmavou tyrkysovou vodou viděla žulové kameny. Proplul kolem žlutý list a představovala si, jak ji proud unáší vedle toho listu a dívá se nahoru přes neuvěřitelně průzračný led. Než se jí voda dostane do plic, stihne se podívat na oblohu?

Tu a tam viděla v ledu v bílých kroužcích zamrzlé bubliny velké jako její pěst a jiná místa protkávaly rozsáhlé praskliny. Uvažovala, jestli je led na těch místech tenčí a jestli má ta místa vyhledávat nebo se jim vyhýbat. Narovnala se, podívala se přímo před sebe a šla, aniž se dívala dolů.

Když přešla střed řečiště, skalní stěnu měla téměř na dosah ruky, voda tlumeně hučela a led pod ní trošičku povolil. Proti své vůli se podívala dolů a to, co viděla, ji vyděsilo. Žádné bubliny. Žádné praskliny. Jenom bezedná čerň, jako kdyby byla černá obloha pod jejími botami. Přenesla váhu, aby udělala další krok ke skalní stěně a zapraštělo to, hluboké rezonující prasknutí, jako kdyby někdo otevřel obrovskou láhev šampaňského. Mabel široce rozkročila nohy a třásla se jí kolena. Čekala, až led udělá místo, aby se její tělo mohlo ponořit do řeky. Následovalo další temné zadunění a byla si jistá, že se jí led pod botami probořil, ale jen o milimetry, téměř neznatelně, až na ten příšerný zvuk.

Čekala a dýchala a voda nepřicházela. Led ji udržel. Pomalu klouzala nohama, napřed jednu, pak druhou, pak zase jednu, pak druhou a tak pořád dokola a pomalu se došourala až na místo, kde se led dotýkal skalní stěny. Nikdy si nepomyslela, že bude tady, na vzdálené straně řeky. Holé dlaně položila na studenou břidlici, pak se tiskla celou délkou svého těla, až nakonec k břidlici přimáčkla čelo a ucítila její pach, prastarý a vlhký.

Začal do ní vstupovat chlad břidlice, a tak z ní sundala ruce, obrátila se a vyrazila zpět stejnou cestou, jakou přišla sem. Srdce jí bušilo až v krku. Nohy se jí podlamovaly. Přemýšlela, jestli teď, když se vrací domů, najde v řece smrt.

Jak se blížila k pevné zemi, chtělo se jí běžet, ale led jí příliš klouzal pod nohama, a tak se klouzala jako na bruslích a zbytek cesty až na břeh doklopýtala. Lapala po dechu, kašlala a skoro se rozesmála, jako kdyby to všechno byl nějaký žert, šílená troufalost. Pak se předklonila, ruce si opřela o stehna a snažila se uklidnit.

Když se pomaličku narovnala, země před ní se jí zdála nekonečná. Slunce zapadalo za řeku, vrhalo studenou růžovou barvu na bílé čepice hor, které rámovaly obě strany údolí. Nahoře proti proudu se v ocelově modré barvě před horami blýskalo vrbové křoví, nánosy v řečišti, jedlové lesy a nízké topolové porosty. Žádná pole ani ploty, domy ani silnice, ani živá duše kam až její oko dohlédlo. Jenom divočina.

Bylo to krásné, Mabel to věděla, ale právě ta krása člověka rozdrásá a omyje tak, že zůstane bezmocný a obnažený, pokud vůbec přežije. Otočila se zády k řece a odešla domů.

Lampa ještě svítila, kuchyňské okno zářilo, jak se blížila ke srubu, a když otevřela dveře a vešla dovnitř, omámilo ji teplo a mihotající světlo. Všechno bylo neznámé a zlaté. Nečekala, že se sem vrátí.

Zdálo se, že byla pryč celé hodiny, ale sotva se blížila šestá a Jack se ještě nevrátil. Sundala si kabát a šla ke kamnům, teplo jí bolestivě prohřívalo ruce a nohy. Jakmile byla schopná natáhnout a pokrčit prsty na rukou, vyndala hrnce a pánve a žasla nad tím, že vykonává tak pozemský úkol. Přiložila do kamen, uvařila večeři a pak se s rovnými zády a s rukama složenýma v klíně posadila za nahrubo otesaný stůl. Za pár minut vešel dovnitř Jack, oklepal si boty a otřepal slámu z vlněného kabátu.

Byla si jistá, že Jack nějak bude vědět, co přežila, pozorovala ho a čekala. Umyl si ruce, sedl si naproti ní a sklonil hlavu.

„Požehnej tomu jídlu, Pane,” zamumlal. „Amen.”

Mabel na oba talíře položila vedle vařené mrkve brambory a červené fazole. Ani jeden z nich nepromluvil. Srubem se neslo jen škrábání nožů a vidliček o talíře. Pokoušela se jíst, ale nemohla se k tomu přinutit. Slova jí vězela v krku jako žulové balvany a když konečně promluvila, každé slovo bylo těžké a obtížné a nic víc nezvládala.

„Dnes jsem šla k řece,” řekla.

Nezvedl hlavu. Čekala, až se zeptá, proč to udělala. Možná by mu to potom mohla říct.

Jack nabodl mrkev na vidličku, pak krajícem chleba hrnul po talíři fazole. Nezdálo se, že by ji slyšel.

„Je zamrzlá celou cestu až ke skalní stěně,” skoro zašeptala. Se sklopenýma očima a slabým dechem čekala, ale bylo slyšet jenom Jackovo žvýkání a škrábání vidličkou o talíř.

Mabel vzhlédla a spatřila jeho větrem ošlehané ruce a roztřepené manžety, vrásky ústící do vnějších koutků jeho sklopených očí. Nemohla si vzpomenout, kdy se ho naposled dotýkala a ta myšlenka ji bolela v hrudi jako pocit osamělosti. Pak si všimla pár šedivých pramínků v jeho rezavohnědých vousech. Kdy se tam objevily? Takže i on šediví. Každý z nich uvadá bez povšimnutí toho druhého.

Vidličkou postrkovala jídlo po talíři sem a tam. Letmo se podívala na lucernu zavěšenou na stropě a uviděla záblesky světla, které z ní vycházely. Plakala. Chvíli seděla a nechala slzy stékat po obou stranách nosu až ke koutkům úst. Jack dál jedl se skloněnou hlavou. Vstala a talíř s jídlem položila na malou kuchyňskou kredenc. Otočená ke kredenci si otřela tvář zástěrou.

„Ten led ještě není pevný,” řekl Jack od stolu. „Je lepší se od něj držet dál.”

Mabel polkla, odkašlala si. „Ano, samozřejmě,” řekla.

Zdržovala se u kredence, dokud nepřestala mít slzy v očích, pak se vrátila ke stolu a nabrala Jackovi naběračkou další mrkev a dala mu ji na talíř.

„Jak to vypadá s novým polem?” zeptala se. „Už to bude hotové.” Vidličkou si strčil bramboru do pusy a pak si ústa hřbetem ruky otřel.

„Zbytek stromů bude pokácený a odtahaný během příštích pár dnů,” řekl. „Pak spálím ještě nějaké další pařezy.”

„Chceš, abych ti přišla pomoct? Mohla bych ti hlídat oheň při pálení pařezů.” „Ne, to zvládnu.”

Tu noc si ho v posteli víc uvědomovala, vůni slámy a jedlových větví v jeho vlasech a vousech, jeho váhu na rozvrzané posteli, zvuk jeho pomalého unaveného dechu. Ležel na boku otočený k ní zády. Natáhla ruku a chtěla se dotknout jeho ramene, ale místo toho dala ruku zase dolů a potmě ležela a hleděla na jeho záda.

„Myslíš, že zimu přežijeme?” zeptala se.

Neodpověděl. Možná spal. Obrátila se čelem ke stěně srubu.

Když promluvil, Mabel přemýšlela, jestli to byla vyčerpanost nebo citové rozpoložení, které způsobilo, že jeho hlas zněl tak chraplavě.

„Nemáme moc na výběr, nebo snad ano?”

KAPITOLA 2

Ráno byla taková zima, že když Jack vyšel ven a zapřahal koně, jeho vysoké kožené boty úplně ztuhly a ruce ho nechtěly poslouchat. Od řeky bez přestání foukal severní vítr. Byl by rád zůstal vevnitř, ale už do bedny naskládal na sebe Mabeliny koláče, které měl zabalené do utěrek, aby je zavezl do města. Poplácal se po pažích a zadupal nohama, aby rozproudil krev. Byla ukrutná zima a dokonce i dlouhé spodní prádlo pod džínovinou vypadalo, jako kdyby měl kolem nohou omotané jen pouhé bavlněné prostěradlo. Nebylo snadné opustit pohodlí rozpálených kamen a sám se vydat na cestu. Slunce už už vylézalo na druhé straně řeky, ale svítilo slabě a stříbřitě a vůbec ne povzbudivě.

Jack vylezl na otevřený vůz a zatahal za otěže. Neohlédl se dozadu přes rameno, ale cítil, jak se srub zmenšuje a mizí v jedlových lesích za ním.

Cesta vedla přes pole a kůň jako kdyby zakopl o svoji vlastní nohu a pohodil hlavou. Jack zpomaloval vůz, až se zastavili, prohlížel si pole a vzdálené stromy, ale nic neviděl.

Zatracený kůň. Chtěl sehnat pěkného a klidného koně, pomalého a silného. Jenže koně tady na severu byli vzácnější než slepičí zuby a neměl moc z čeho vybírat - stará klátící se kobyla, která vypadala, že je v posledním tažení, a tenhle kůň, mladý a téměř nezkrocený, určený spíš pro prohánění se na závodišti než pro práci v lese a na poli. Jack se bál, že to bude jeho smrt.

Nedávno svážel kmeny z nového pole, kůň se lekl větve a Jacka srazil na zem. Jen tak tak že ho nerozdrtil kmen, protože kůň vyrazil kupředu. Předloktí a holeně měl ještě pořád pohmožděné a každé ráno ho bolela záda.

A v tom vězel velký problém. Ne nervózní kůň, ale unavený starý muž. Pravda mu svírala žaludek, jako kdyby něco udělal špatně. Pro muže jeho věku to bylo příliš mnoho práce. Nedělal pokroky, i když pracoval každý den tak dlouho a těžce, jak jen mu síly stačily. Po dlouhém létu a podzimu bez sněhu nebyl ani zdaleka u konce s čištěním dostatečně velké plochy půdy, aby je uživila. Letos měl z jednoho menšího pole žalostně malou úrodu brambor a ta stěží stačila na nákup mouky na zimu. Spočítal si, že mu zůstalo dost peněz z prodeje podílu na farmě Back East, aby jim to stačilo ještě na jeden rok, ale jen pokud bude Mabel prodávat ve městě koláče.

To také nebylo správné, Mabel drhla své vlastní prkenné podlahy a k tomu prodávala pečivo, které sama upekla. Jak odlišný život mohla vést! Dcera profesora literatury, z významné rodiny, mohla si studovat knihy a umění a trávit odpoledne schůzkami s jinými noblesními dámami. Mít služebnictvo a hrníčky z jemného porcelánu a koláčky, které upekl někdo jiný.

Když projížděl koncem zpola vyklizeného pole, kůň sebou znovu škubnul, pohodil hlavou a odfrknul si. Jack přitáhl otěže. Mhouřil oči a prohlížel si pokácené stromy kolem a břízy, jedle a americké topoly za ním. Lesy byly tiché, ani ptáček nezacvrlikal. Kůň dupl kopytem do tvrdé země a pak stál bez hnutí. Jack se snažil zklidnit jeho dech, aby mohl vidět i slyšet.

Něco je sledovalo.

Byla to hloupá myšlenka. Kdo by tam byl? Nebylo to poprvé, kdy přemýšlel, jestli ten pocit může způsobovat divoká zvěř. Bestie pitomé, třeba krávy a kuřata se mohly dívat člověku na záda celý den a rozhodně ho z toho nesvrbělo za krkem. Ale divoká zvířata jsou možná jiná. Pokoušel se představit si medvěda belhajícího se lesem, jak chodí tam a zpět a dívá se na něho a na koně. To není pravděpodobné, když už je zima za dveřmi. Už by měli zalézat do doupat.

Očima občas zachytil pařez nebo šedivou skvrnu mezi stromy. Vykašli se na to, hochu, říkal si. Jinak se z toho zblázníš - hledat něco, co tam není.

Natáhl ruce, že trhne opratěmi, ale pak se ještě naposled ohlédl dozadu přes rameno a uviděl ji - kratičký pohyb, červenohnědou šmouhu. Kůň si odfrknul. Jack se na voze pomalu otočil.

Zrzavá liška si to metelila mezi spadanými stromy. Na chvilku zmizela, pak se zase objevila o kousek blíž k lesu, utíkala s načechraným ohonem svěšeným k zemi. Zastavila se a otočila hlavu. Na chvíli se její oči setkaly s Jackovýma a tam, v jejích zlatavých zužujících se duhovkách spatřil divokost toho místa. Jako kdyby se díval do očí samotné divočině.

Podíval se před vůz, trhl opratěmi a nechal koně přejít do klusu, oba chtěli mít lišku za zády. Další hodinu jel mílemi nedotčeného lesa na kodrcajícím se voze shrbený a byla mu zima. Když se blížil k městu, kůň zrychloval tempo a Jack ho musel krotit, aby z vozu nevypadla bedna s koláči.

Tam u nich doma by Alpine vůbec nenazývali městem. Nebylo to nic víc než pár zaprášených, nepravidelně postavených budov mezi železniční tratí a řekou Wolverine. Pár osadníků kousek odsud zbavilo půdu stromů a pak přidělenou půdu opustili. Někteří z nich šli hledat zlato, jiní pracovat na železnici, ale většina z nich vzala nohy na ramena a vrátila se tam, odkud přišli, s tím, že už se na Aljašku v životě nevrátí.

Jack nesl bednu s koláči nahoru po schodech do hotelové restaurace, kde mu manželka majitele restaurace otevřela dveře. Pokročilá šedesátnice Betty měla krátké na kluka ostříhané vlasy a podnik vedla sama. Její muž Roy pracoval pro oblastní správu a skoro se tam neobjevoval. „Dobré ráno, Betty,” pozdravil Jack. „Je hnusně, kam až dohlédnu.” Zabouchla za nimi dveře. „Pekelná zima a po sněhu ani památky. Nikdy jsem nic takového neviděla. Máte nějaké Mabeliny koláče?”

„Ano, madam.” Položil je na pult a vybalil je z utěrek. „Ta ženská teda umí péct,” řekla. „Každý se po těch koláčích vždycky ptá.” „To rád slyším.”

Spočítala pár bankovek z pokladny a položila je na pult vedle bedny.

„No, já vím, Jacku, že riskuji, že přijdu o nějaké zákazníky, ale ode dneška už bohužel žádné nebudeme potřebovat. Přijela k nám sestra a bude u nás bydlet a Roy říká, že si na to bydlení musí vydělat pečením.”

Sebral bankovky a dal si je do kapsy kabátu, jako kdyby neslyšel, co říkala. Pak si to uvědomil. „Už žádné koláče? Určitě?”

„Promiňte, Jacku. Vím, že je špatná doba, přichází zima, ale...” Ztratila hlas a vypadala podivně v rozpacích.

„Mohli bychom snížit cenu, kdyby to pomohlo,” řekl. „Potřebujeme každý cent.”

„Je mi to líto. Můžu vám přinést kávu a něco k snídani?”

„Kávu, prosím.” Vybral si stůl u malého okna, ze kterého měl výhled na řeku.

„Je to na účet podniku,” řekla, když před něho pokládala hrnek.

Nikdy nezůstal, když přivezl do města koláče, ale toto ráno se mu nechtělo vracet domů na farmu. Co řekne Mabel? Že se musejí sbalit a vrátit se domů poražení? Vzdát to, jako to udělala řada lidí před nimi? Nasypal si trochu cukru do kávy, zamíchal ho a díval se ven z okna. Na kraji řeky prošel muž v ošoupaných kožených botách zahalený v oblaku prachu. K batohu měl přivázanou srolovanou pokrývku, na pevném vodítku vedl huňatého huskyho a v druhé ruce měl loveckou pušku. Za ním Jack viděl bílou mlhu zahalující vrcholky. V horách sněžilo. Brzo bude sněžit i tady v údolí.

„Víte, hledají pomocníky nahoře v dolech.” Betty před něho položila talíř s vejci a slaninou. „Nejspíš byste to nechtěl dělat pořád, ale mohlo by vám to pomoct překonat nejhorší dobu.”

„Uhelný důl nahoře na severu?”

„Jo. Platí dobře a nezavřou ho, dokud budou schopní udržovat dráhu průjezdnou. Dají vám najíst a místo na přespání a pošlou vás domů s nějakým tím dolarem v kapse. Já jen abyste měl o čem přemýšlet.”

„Díky. A díky i za tohle,” kývnul hlavou směrem k talíři.

„Není zač.”

Hrozná práce, dobývání uhlí. Farmáři se narodili, aby pracovali na světle a na vzduchu a ne ve štolách v horách. Tam, odkud pocházel, potkával muže, kteří se vrátili z dolů s tvářemi černými od uhelného prachu a kteří vykašlávali špinavou krev. I kdyby o to stál a měl na to sílu, musel by vždycky nechat Mabel na farmě samotnou celé dny, možná i týdny.

Hotovost ale potřebovali, o tom nebylo pochyb. Jeden nebo dva měsíce by možná stačily, aby to nějak přečkali do příští úrody. Měsíc nebo dva by vydržel skoro cokoliv. Dojedl poslední kousek slaniny a chystal se k odchodu, když do restaurace halasně vešel George Benson.

„Betty, Betty, Betty. Co pro mě dnes máš? Nějaké tamty koláče?”

„Právě dorazily z farmy, Georgi. Posaď se a kousek ti přinesu.”

George se otočil ke stolům a uviděl Jacka.

„Zdravím, sousede! Něco ti řeknu - tvoje žena dělá naprosto skvělý jablečný koláč.” Přehodil si kabát přes opěradlo židle a pohladil si vystouplé břicho. „Můžu si přisednout?”

„Určitě.”

George bydlel se ženou a třemi chlapci asi deset mil na druhou stranu od města. Jack ho párkrát potkal v obchodě a tady v restauraci. Vypadal jako veselý chlapík a vždycky mluvil, jako kdyby byli bůhvíjak dobří přátelé. Byli s Georgem zhruba stejného věku.

„Tak jak vám to jde?” zeptal se George, když si sedal naproti.

„Jde to.”

„Máte tam nějaké pomocníky?”

„Ne. Pracuji sám. Vyčistil jsem jedno nebo dvě dobrá pole. Pořád je co dělat. Víš, jak to chodí.”

„Měli bychom si občas pár dnů vždycky prohodit. Já a kluci bychom přišli k vám s tažnými koňmi a pak bys nám zase pomohl ty.”

„To je velkorysá nabídka.”

„Mohli bychom ti pomoct udělat nějakou práci,” pokračoval George, „a tvoje žena by se mohla stavit u nás a popovídat si s Esther, probrat pečení nebo šití nebo o čem se to ženské baví. Je z nás chlapů už dost otrávená. Byla by nadšená, kdybyste se u nás stavili.”

Jack na to neřekl ano ani ne.

„Děti už vám odrostly a odešly?” zeptal se George.

Takovou otázku Jack nečekal. S Mabel už vlastně jsou tak staří, že jejich děti už mohly být dospělé a mít vlastní rodiny. Přemýšlel, jestli vypadá tak, jak se cítí, jako kdyby do něho někdo kopnul.

„Ne. Nikdy jsme žádné neměli.”

„Jak to? Říkáš, že neměli?”

„Ne.”

Díval se na George. Když člověk řekne, že nemá děti, vypadá to jako volba, a co by to bylo za hloupou volbu? A když člověk řekne, že nemůže mít děti, konverzace se trapně zadrhne, protože přemýšlejí o vaší mužnosti a zdraví vaší ženy. Jack polknul a čekal.

„I tak se dá žít, že.” George potřásl hlavou a usmál se. „Vsadím se, že je u vás podstatně větší ticho než u nás. Občas mě ti moji kluci vytočí tak, že si musím dát panáka. Hádají se kvůli každé kravině, vylézt ráno z postele je pro ně nadlidský úkol. Přinutit toho nejmladšího, aby udělal nějakou kloudnou práci, je asi tak snadné jako přeprat divoké prase.”

Jack se zasmál a uvolnil se, napil se kávy. „Měl jsem takového bráchu. Skoro bylo jednodušší ho ráno prostě nechat spát.”

„Jo, někteří jsou takoví, teda aspoň do doby, než se odstěhují do vlastního a pochopí, o čem život je.”

Betty přišla ke stolu s hrnkem a koláčem pro George.

„Zrovna Jackovi povídám, že nahoře v dole hledají lidi,” řekla, když nalévala kávu. „Pomohlo by jim to přečkat zimu.”

George zvedl obočí, zamračil se, ale neřekl nic, dokud se Betty nevrátila do kuchyně. „Nepůjdeš tam, že ne?” „Uvažuji o tom.”

„Pane Bože! Ty ses dočista pomátl? Ty a já - copak jsme nějací mladíčci? A jestli pro někoho ty zatracené doly jsou, tak pro mladé kluky.”

Jack přikývnul, tahle konverzace mu nebyla příjemná.

„Vím, že mi po tom nic není, ale vypadáš jako správný chlap,” pokračoval George. „Víš, proč hledají lidi?”

„Ne.”

„Od těch požárů pár let zpátky nemůžou sehnat zaměstnance. Čtrnáct lidí jim shořelo jako papír. Někteří byli tak ohořelí, že se nepoznalo, kdo to byl. Šest jich vůbec nenašli. Říkám ti, Jacku, za těch pár drobáků ti to fakt nestojí.”

„Vím, co mi chceš říct, ale. no, jedu prostě na doraz. Jenom nevím, jak se z toho dostat ven.”

„Musíte to přečkat do úrody? Máte peníze na jarní osev?”

Jack se ironicky usmál. „Pokud odteď až do té doby nebudeme jíst.”

„Máte přece uskladněnou mrkev a brambory, ne?”

„Samozřejmě.”

„Už máte losa?”

Jack zakroutil hlavou. „Nikdy jsem nebyl dobrý lovec.”

„Tak se na to podívej - to je celé. Nic víc nemusíš udělat. Pověste maso ve stodole a se ženou máte do jara vystaráno. Nebude to žádný luxus, ale hlady neumřete.”

Jack se podíval do prázdného hrnku.

„Tak to je s většinou z nás,” řekl George. „První roky jsou nejslabší. Poslyš, losí maso a brambory vám už pak nejspíš polezou krkem, ale zachráníte si krk.”

„Máš pravdu.”

Jako kdyby se na všem dohodli, George zhltnul zbytek koláče, ubrouskem si utřel pusu a postavil se. Podal Jackovi ruku.

„Radši už půjdu. Esther mě obviní, že jsem promrhal celý den, pokud hned nevyrazím domů.” Stisk jeho ruky byl pevný a přátelský. „Nezapomeň, co jsem ti říkal. A až přijde na odklízení stromů z těch polí, rádi k vám přijedeme a pomůžeme vám. Den rychleji ubíhá, když máš společnost.”

Jack přikývl. „Vážím si toho.”

Seděl u stolu sám. Asi je chyba, že se tak izolovali. Mabel nemá žádnou kamarádku, se kterou by si popovídala. Georgeova žena by byla dar z nebes, hlavně kdyby šel na sever pracovat do dolu a Mabel by zůstala na farmě sama.

Ona by nesouhlasila. Neopustili všechno to, co měli, proto, aby začali nový život jen oni dva? Potřebuji klid a mír, řekla mu nejednou. Chřadla a stáhla se do sebe a začalo to, když přišli o dítě. Řekla, že už nesnese ani jednu rodinnou sešlost se všemi těmi hloupými vtipy a bohapustým tlacháním. Ale Jack si pamatoval víc. Pamatoval si těhotné ženy, které se usmívají, když si hladí bříška, pamatoval si plačící novorozence, které si předávají z rukou do rukou příbuzní. Vzpomněl si na malou holčičku, jež zatahala Mabel za sukni a zavolala na ni „mami”, protože si ji spletla s jinou ženou, a Mabel vypadala, jako kdyby jí někdo dal facku. Vzpomněl si také, že ji tehdy nepodpořil, že se dál bavil se skupinkou mužů a předstíral, že si toho nevšiml.

Nejstarší syn Bensonových už měl věk na ženění a brzy se po domě bude batolit dítě. Myslel na Mabel, na její jemný, smutný úsměv, na cuknutí ve vnitřních koutcích očí, které měly vyronit slzy, ale nikdy to neudělaly.

Když si bral prázdnou bednu, pokynul Betty na pozdrav a vyšel ven k vozu.

KAPITOLA 3

Zdálo se, že netečná oblaka zadržují dech. Prosinec už klepal na dveře a v údolí ještě nebyl žádný sníh. Teploměry se už několik dní držely na mínus třiceti. Když vyšla Mabel ven, aby nakrmila slepice, chlad ji úplně omráčil. Zima jí zalezla pod kůži a rozbolely ji kyčle a klouby na prstech. Dívala se, jak padá pár suchých vloček sněhu, ale byl to jenom poprašek a vítr od řeky ho zvedal a vál na holé skály a pařezy, kde sníh vytvářel menší ušpiněné závěje. Nebylo snadné rozeznat tu trochu sněhu od jemných zledovatělých naplavenin, které z řečiště všude rozfoukaly prudké poryvy větru.

Jack říkal, že lidé ve městě byli rádi, že sníh ještě nenapadl - dráha byla průjezdná a důl fungoval. Jiní se ale obávali, že tak velký mráz bude znamenat, že jaro přijde později a později se bude sázet.

Dny se zkrátily. Světlo měli jen šest hodin a bylo to slabé světlo. Mabel si hodiny zorganizovala do vzorců - prát, zašívat, vařit, prát, zašívat, vařit - a snažila se nepředstavovat si plavání jako žlutý list pod ledem.

Den, kdy pekla, byl takový malý dárek, na který se vždy těšila. Když přišel, vstala brzy, vyndala nádobu s moukou a sklenici sádla, když na rameni ucítila Jackovu ruku.

„Není třeba,” řekl. „Jak to?”

„Betty mi říkala, že máme s pečením koláčů počkat.” „Tento týden?”

„Navždycky. Peče pro ni sestra.”

„Hm,” řekla Mabel. Vrátila mouku na polici a překvapilo ji, jak moc ji to zamrzelo. Koláče jsou vlastně jejím jediným příspěvkem do domácnosti, je to práce, na kterou je hrdá. A šlo tu o peníze.

„Budeme mít bez pečení dost peněz, Jacku?”

„Nějak to vymyslím. Nedělej si s tím starosti.”

Mabel si teď vybavila, jak se probudila a jeho strana postele byla prázdná. Seděl u kuchyňského stolu v blikotajícím světle svíčky a před sebou měl rozložené papíry. Šla si znovu lehnout a tehdy o tom nepřemýšlela. Ale dnes ráno vypadal hrozně staře a unaveně. Chodil trochu shrbený a když vylézal z postele, zasténal a chytil se dole v kříži. Když se Mabel zeptala, jestli ho něco bolí, zamumlal něco o koni a řekl, že mu nic není. Začala se pro to na něho zlobit, ale zastavil ji. Nech to být, řekl. Nech to, prosím tě, být.

Mabel mu k snídani přinesla zbytek sucharů a vajíčko natvrdo.

„George Benson a jeho kluci mi dnes přijedou pomoct odvozit kmeny,” řekl, zatímco si loupal vajíčko. Nevypadal, že by si všiml jejího pohledu.

„George Benson?” zeptala se. „A kdo je George Benson?”

„Cože?”

„Nikdy jsem ho neviděla.”

„Já vím, už jsem o něm mluvil dřív.” Ukousl kus vajíčka a se skoro plnou pusou řekl: „Víš, bydlí s Esther kousek od města po proudu řeky.”

„Ne, to jsem opravdu nevěděla.”

„Budou tu za pár hodin. S obědem si nedělej starosti - přes oběd budeme pracovat. Ale na večeři přidej o tři talíře víc.”

„Myslela jsem... Nedohodli jsme se, že... Proč sem jedou?”

Jack mlčel, pak vstal od stolu a vzal si boty, které ležely vedle dveří. Znovu se posadil na židli, natáhl si boty na nohy a šněroval si je rychlými trhavými pohyby.

„Co ti na to mám říct, Mabel? Potřebuji pomoc.” Hlavu měl skloněnou a utahoval si tkaničky. „To je všechno.” Sundal z věšáku kabát a zapínal si ho za chůze, jako kdyby se nemohl dočkat, až vyjde ven.

George Benson přijel se dvěma syny asi za hodinu. Starší syn vypadal tak na osmnáct nebo dvacet, mladší ne na víc než třináct nebo čtrnáct. Mabel je pozorovala oknem, jak se vítají s Jackem ve stodole. Všichni si potřásli rukama, Jack přikyvoval a usmíval se. Muži vzali nářadí a namířili si to k poli. Vedli tažné koně, které Bensonovi přivedli s sebou. Do srubu nezašli. Čekala, že se na ni v okně Jack podívá a zamává jí, jak to občas ráno dělával, ale neudělal to.

Přišel večer, Mabel zapálila petrolejové lampy a uvařila jim večeři. Když se muži po práci vrátili, snažila se být vlídná, ale ne přehnaně přátelská. Nechtěla, aby se přátelili. Jack v tento konkrétní den potřeboval pomoc, ale nepotřebovali přátele nebo sousedy. Proč by sem jinak odcházeli? Mohli zůstat doma, kde bylo dost lidí pro každého. Ne, šlo přece o to, aby našli útěchu sami dva. Copak to Jack nepochopil?

Když se muži vrátili, na Mabel se ani nepodívali. Nebyli nezdvořilí. George Benson a jeho chlapci zdvořile přikývli a řekli děkuji a madam a podejte mi prosím brambory, ale ani jednou se na ni pořádně nepodívali, a mluvili spolu dost hlasitě a bavili se o koních a o počasí a o plodinách.

Vtipkovali o polámaném nářadí a o celém tom šíleném nápadu žít na farmě na tomto Bohem zapomenutém místě a George se plácl přes koleno a omlouval se za svá sprostá slova a Jack se smál na celé kolo a ti dva kluci se cpali a cpali. Mabel celou dobu stála u kredence, kam světlo petrolejky nedosáhlo.

Měli být partneři, ona a Jack. Tohle měl být jejich nový společný život. Teď tu seděl a smál se s cizími lidmi, když na ni se neusmál celé roky.

Později, po večeři, postavil George své unavené syny na nohy a řekl jim, že už musí jet domů.

„Vaše matka se bude divit, kam jsme to k čertu jeli,” řekl. Pokýval hlavou a řekl Mabel: „Mockrát děkujeme za skvělé jídlo. Víte, říkal jsem Jackovi, že vy dva byste měli někdy zajet k nám. Esther by se s vámi určitě ráda seznámila. Většina farmářů, co tu žijí, jsou umounění staří mládenci. Uvítala by nějakou ženskou společnost.”

Měla jim poděkovat, že přišli pomoct, a říct, že se u nich brzy staví, aby se seznámila s jeho ženou, ale neřekla nic. Viděla se v jejich očích - upjatá ženská z Východu. Nelíbilo se jí, co viděla.

Když George a jeho chlapci odešli, ohřála na kamnech vodu a myla talíře, jejichž řinčení ji trochu uspokojovalo, ale její vztek vyzněl naprázdno, protože Jack už pěknou chvíli spal na židli. Zůstala se svým neúčinným pobíháním a rámusením úplně sama.

Přikryla si ruce zástěrou, zvedla necky se špinavou vodou, ve které myla nádobí, loktem se opřela o kliku, dveře se otevřely a vyšla ven. Dlouhými kroky přešla po udusané půdě dvůr a vylila vodu do menšího koryta za srubem. Obklopila ji pára a pomaloučku se rozptylovala. Hvězdy se jí nad hlavou třpytily a vypadaly jako z kovu a předaleko, zdálo se jí, že je k ní noční obloha krutá. Nechala studený vzduch, aby jí naplnil nosní dírky a prochladil kůži. Tady u srubu byl vzduch klidný, ale slyšela kvílení větru odzdola od řeky Wolverine.

Pár dní poté Jack znovu zmínil Bensonovy, ale zavedl na ně řeč uprostřed probíhající konverzace. „George říkal, že se k nim máme stavit na den Díkůvzdání kolem poledne. Řekl jsem mu, že upečeš jeden z těch tvých koláčů. Moc mu dole v hotelu scházejí.”

Mabel ani nesouhlasila ani neprotestovala a ani se na nic nezeptala. Přemýšlela, jak si Jack může být jistý, že ho vůbec slyšela.

Když se probírala krabicí s recepty a rozhodovala se, co upeče, vzpomněla si na oslavy Díkůvzdání, ještě když žili v údolí řeky Allegheny, jak se na rodinné farmě sešli Jackovy tety, strýcové, sestřenice a bratranci, prarodiče a vnuci, přátelé a sousedi a slavnostně spolu hodovali. Ty dny byly pro Mabel nejhorší. Už jako dítě neměla ráda davy lidí a když byla dospělá, vtipkování a všetečné otázky ji přímo mučily. Zatímco se muži procházeli po zahradě a bavili se o obchodu, ji polapila říše žen, které rozebíraly porody a úmrtí, o čemž ona nebyla schopná jen tak v pohodě tlachat. A hned pod povrchem tohoto žvanění slyšela narážky na své selhání, šeptané a pak umlklé, to když vešla a pak odešla z místnosti. Možná, že se šeptalo o tom, že si Jack měl najít silnější ženu, ženu, která by se nebála těžké práce a která by měla pořádné boky na rození dětí. Takové intelektuálky se mohou bavit o politice a umělecké literatuře, ale můžou k čertu porodit dítě? Vidíte, jak se nosí, jako kdyby svůj nosánek nemohla vystrčit už ani o kousek výš. Záda má rovná jako tyčka. A takovou ó jak jemnou povahu. Je příliš pyšná, než aby si osvojila sirotka.

Mabel se vždy omluvila, že musí ven na čerstvý vzduch, jenže právě to upoutalo pozornost vlezlé pratety nebo švagrové, která jí s dobrým úmyslem poradila, že kdyby byla jen o trošičku otevřenější a přátelštější, tak by pak snad s Jackovou rodinou vycházela lépe.

Možná to s Bensonovými bude stejné. Možná si budou myslet, že nemá na to přežít jako farmářka na Aljašce, anebo ji budou považovat za neplodnou a chladnou a za Jackovo břímě. Už v ní pomalu narůstala nelibost. Přemýšlela o tom, že Jackovi řekne, že je tak nemocná, že nemůže jet. Ale brzy ráno na den Díkůvzdání vstala o hodně dřív než Jack, přiložila dřevo do kamen a zadělala těsto. Udělá ořechový koláč podle receptu své matky a také koláč ze sušených jablek. Budou dva koláče stačit? Dívala se, jak kluci jedli, hltali obrovské kusy jídla a talíře měli hned prázdné. Možná by měla udělat tři koláče. Co když bude kůrka tvrdá, anebo co když nemají rádi ořechy nebo jablka? Mělo by jí být jedno, co si budou Bensonovi myslet, ale přesto ji budou koláče reprezentovat. Možná, že je odměřená a nevděčná, ale Bůh ví, že umí péct.

Když měla koláče v troubě, Mabel si vybrala těžké bavlněné šaty, které, jak doufala, se budou pro tuto příležitost hodit. Na kamnech nahřála žehličku. Chtěla vypadat reprezentativně, ale ne jako nemožná nafintěná ženská. Hned jak se oblékla a koláče měla upečené, vzala vlněné deky a šály pro sebe i pro Jacka. V otevřeném voze to bude dlouhá studená jízda.

Jakmile Jack nakrmil a napojil zvířata a zapřáhnul koně, Mabel si sedla do vozu vedle něho a ještě teplé koláče zabalené v utěrkách držela na klíně. Překvapilo ji, že se třese nedočkavostí. Ať se u Bensonových stane cokoli, je skvělé být venku ze srubu. Farmu neopustila celé týdny. Jack taky vypadal čiperněji. Zamlaskal na koně a jak projížděli po cestě mezi svými pozemky, ukazoval Mabel, kde odlesňoval půdu, a povídal jí o svých plánech na jaro. Popsal jí, jak ho tehdy kůň málem zabil a jak se polekal zrzavé lišky.

Mabel mu prostrčila paži pod jeho rukou a zavěsila se do něho.

„Udělal jsi velký kus práce.”

„Bez Bensonových bych to nezvládl. Ti jejich tažní koně jsou jiné kafe. Tahle potvora by se měla stydět.” Trochu zatahal za opratě.

„Viděl jsi jeho ženu?”

„Ne. Jenom George a jeho syny. George býval zlatokop, když byl mladší, ale potkal Esther a rozhodli se, že se usadí a budou mít rodinu.” Jack zaváhal, odkašlal si. „V každém případě je to fajn chlap. Rozhodně nám moc pomohl.”

„Ano. Pomohl.”

Když dorazili k Bensonovým, někdo právě vycházel ze stodoly a plácal sem a tam s krůtou bez hlavy. To je George, pomyslela si nejdřív, ale tenhle člověk je moc malý a zpod čepice mu visí tlustý prošedivělý cop.

„To musí být Esther.”

„Myslíš?”

Žena zvedla na pozdrav bradu a pak bojovala s velkým umírajícím ptákem v náručí. Krev jí cákala kolem nohou.

„Běžte dovnitř do domu,” zavolala na ně. „Kluci vám pomůžou s koněm.”

Ve srubu seděla Mabel sama za přeplněným kuchyňským stolem, zatímco Jack zmizel venku s Georgem a mladším synem. S rukama v klíně a vzpřímenými zády uvažovala, kde budou jíst. Na stole se válely hromady katalogů, řady umytých prázdných láhví a balíky látek. Srub byl silně cítit zelím a kyselými divokými brusinkami. Nebyl o moc větší než Jackův a Mabelin domek, ale měl podkroví, kde zřejmě měli postele. Byl také křivý, podlaha se svažovala na jednu stranu a rohy se nepodařilo postavit do pravého úhlu. Okenní římsy lemovaly kamínky, vybělené lebky zvířat a sušené polní květiny. Mabel se ani nehnula, ale zvědavě očima pátrala po místnosti.

Nadskočila, když se dveře s bouchnutím otevřely.

„Pitomý pták. Člověk by si pomyslel, že prostě vypustí duši. Ale ne, on se ještě musí prát, když už ani nemá hlavu na krku.”

„Ach. Můžu vám nějak pomoct?”

Žena došla až ke stolu, aniž si sundala umazané boty, a hodila krůtu na přeplněný pult. Plechovka se škvařeným sádlem s rámusem spadla na zem. Esther ji odkopla a otočila se k Mabel, která stála neklidně a trochu vyděšeně. Esther se usmála a podala jí zakrvácenou ruku.

„Mabel. Je to tak? Jmenujete se Mabel?”

Mabel přikývla a podala Esther ruku, která s ní energicky zatřásla.

„Esther. Ale to už vám určitě došlo. Jsem ráda, že vás tu konečně máme.”

Pod vlněným kabátem měla Esther košili s květinovým potiskem a pánské džínové pracovní kalhoty. Tvář měla kropenatou od krve. Sundala si vlněnou čepici a konečky vlasů měla zkroucené. Přehodila si cop na záda a začala napouštět vodu do velké konvice.

„Člověk by si pomyslel, že se všemi těmihle muži kolem bych mohla najít někoho, kdo pro mě zabije a oškube krůtu. Ale takového štěstí se mi opravdu nedostalo.”

„Určitě vám nemůžu nějak pomoct?” Možná se Esther omluví za svůj vzhled nebo za nepořádek v domě. Možná má nějaké vysvětlení, nějaký důvod.

„Ne. Ne. Jen si odpočiňte a buďte tu jako doma. Můžete udělat čaj, jestli chcete, než tohohle zatraceného ptáka dostanu do trouby.”

„Ano, jistě. Děkuji.”

„Víte, co náš nejmladší syn udělal? Chováme pár krůt jenom proto, abychom si je upekli při příležitostech, jako je tahle, a on si včera klidně šel ven a zastřelil tucet bělokurů. Udělejme si je na Díkůvzdání, řekl. Co mám dělat s tuctem mrtvých bělokurů na Díkůvzdání? Na co krmíme krůty, když máme na Díkůvzdání jíst bělokury?”

Podívala se na Mabel, jako kdyby očekávala odpověď.

„Nevím... Nic mě nenapadá. Nikdy jsem bělokura nejedla.”

„No, chutnají docela dobře. Ale na Díkůvzdání se podle mě musí jíst krůta.”

„Přinesla jsem koláče. Jako zákusek. Položila jsem je na tamtu židli. Nevěděla jsem, kam jinam je položit.”

„To je skvělé! Na sladké jsem neměla šanci ani pomyslet. George říkal, že Betty udělala hloupost, když od vás přestala brát koláče. Celý se rozplývá nad vaším pečivem. Ne že by sladké potřeboval. Viděla jste to jeho břicho?”

Znovu se na Mabel podívala a očekávala odpověď.

„Já bych neřekla -”

Esther se hlasitě zasmála, vybuchovala v hlučný smích. „Pořád mu říkám, že jen on sám podporuje tu hotelovou restauraci a už je to znát,” řekla.

Bylo to, jako kdyby se Mabel propadla nějakou dírou do jiného světa. Byl úplně jiný než její tichý, uspořádaný svět temnoty a světla a smutku. Tohle je místo nepořádku, ale je také přívětivé a plné smíchu. George si je dobíral, že než aby raději vařily, tak ty dvě ženské bez přestání žvaní a žvaní, a už bylo pozdě večer, kdy se začala podávat večeře, ale nezdálo se, že by to někomu vadilo. Krůta se na povrchu vysušila a uvnitř byla napůl syrová. Všichni si museli vybírat, co si odkrojí. Bramborová kaše se podařila krémová a měla vynikající chuť. V omáčce se povalovaly hrudky. Esther se za nic neomlouvala. Jedli s talíři na klíně. Nikdo se nepomodlil, ale George zvedl skleničku a řekl: „Na sousedy. A ať přežijeme další zimu.” Všichni zvedli skleničky.

„A na snězení bělokurů příští rok,” řekla Esther a všichni se zasmáli.

Po večeři a koláčích začali Bensonovi vyprávět o tom, jak se jim na farmě vedlo, jak jednou napadlo tolik sněhu, že koně mohli přejít ohradu, kdykoli se jim zlíbilo, a o tak chladném počasí, že špinavá voda od nádobí se ve vzduchu proměnila v led, když ji vylévali ven.

„Ale nikde jinde na světě bych už nebydlela,” řekla Esther. „A co vy? Vy oba pocházíte z farem na jihu?”

„Ne. No, Jackova rodina vlastní farmu u řeky Allegheny v Pensylvánii.”

„Co tam pěstují?” zeptal se George.

„Hlavně jablka a trávu na seno,” řekl Jack.

„A co ty?” zeptala se Esther Mabel.

„Já jsem nejspíš černá ovce. Nikdo jiný z mé rodiny nikdy nepomyslel na farmaření nebo stěhování na Aljašku. Otec byl profesor literatury na Pensylvánské univerzitě.”

„A vy jste to všechno opustila, abyste se přestěhovala sem? Co jste proboha čekala?” Esther šťouchla loktem Mabel do ruky. „To on vás přesvědčil, že? Takhle to často bývá. Tihle muži své ubohé ženy berou s sebou, jedou na daleký sever za dobrodružstvím, a jediné co chtějí, je horká koupel a hospodyně.”

„Ne. Ne. Tak to není.” Upřely se na ni všechny oči, dokonce i Jackovy. Zaváhala, ale pak se rozpovídala. „Já jsem sem chtěla jít. Jack to také chtěl, ale já jsem naléhala. Nevím přesně proč. Myslím, že jsme potřebovali změnu. Potřebovali jsme dělat věci sami pro sebe. Dává to aspoň trochu smysl? Pokořit naši vlastní půdu a vědět, že je jenom naše, přidělená a odlesněná. Nic nebylo zadarmo. Aljaška se zdála být nejlepším místem pro nový start.”

Esther se usmála. „Vybral sis dobře, že ano, Jacku? Radši nic neříkej. Jinou takovou budeš těžko hledat.”