Dokud neustane vlnobití

Vyšlo také v tištěné verzi

Kristina Janů

Dokud neustane vlnobití – e-kniha

Copyright © Fortuna Libri, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Kristina Janů, 2023

Cover design © Pavlína Černá

Cover illustration © Shutterstock.com / Unsplash.com

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, Praha 2023.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka a korektorka Mgr. Erika Hanáčková

První vydání

Tato kniha je fikce.

Jména, postavy, zaměstnání, organizace, místa a události, které výslovně nespadají do veřejné domény, jsou buď výsledkem autorčiny fantazie, nebo byly použity fiktivně. Jakákoliv podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována, ukládána v jakémkoliv vyhledávacím systému nebo přenášena v jakékoliv formě ani elektronickými, mechanickými, kopírovacími, nahrávacími a jinými prostředky bez předchozího souhlasu majitele práv.

ISBN tištěné knihy: 978-80-7546-460-6

ISBN ePUB: 978-80-7546-509-2

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7546-510-8

ISBN PDF: 978-80-7546-511-5

vlnobití (přeneseně, knižně) – prudký nekontrolovaný pohyb (zdroj: Wikislovník)

Chapitre 1

Nyní – Říjen 2013 v Belleville

Mlčíš a já už nechci čekat, až mi povíš pravdu. Zjistím ji sama, napsala jsem v angličtině na list papíru. Položila jsem ho na noční stolek a zatížila snubním prstenem. Tížil mě stejně jako manželovo vytáčení a ticho ložnice, ve které jsem usínala sama. Na papír mi ukápla slza a rozmazala pravdu. Z kapsy džínsů jsem vytáhla mobil s francouzským číslem a vytočila už mnohokrát volaný kontakt. Poslední pokus. „No tak, zvedni to!“ žádala jsem. Třikrát zazvonil a pak se ozvala namluvená zpráva ve francouzštině: ‚Tady Nicolas Buchet-Dechamps. Nejsem právě k dispozici, zanechte mi zprávu, budu se vám věnovat později.‘

Sakra, kdy později?!

„Nico, kde jsi? Dej mi vědět, kdy se vrátíš. Prosím.“ Netušila jsem, jestli zprávy poslouchal, nebo je ignoroval. Ani jeho Facebook či Skype neukazovaly žádnou aktivitu.

Vrátil se k nim?

Ve svých čtyřiadvaceti letech jsem trhala rekord v délce trvání manželství. Stačily pouhé tři týdny, než ode mě odešel. Nezvedal mi telefon, neodepisoval na zprávy. Ocitla jsem se poprvé úplně sama v cizí zemi, jejíž řečí jsem nemluvila, a nevěděla, co dál. Neměla jsem tu přátele ani práci. Od rodiny v Česku mě dělilo jedenáct set kilometrů.

Pobývala jsem v jedné z nejprominentnějších rezidenčních čtvrtí ve městě Belleville, ve středovýchodní části Francie. Žili jsme v moderním domě se správcem dostupným čtyřiadvacet hodin denně, vstupem na čip a koberci na chodbách i ve výtahu tak měkkými, že ztlumily kroky jakýchkoliv bot. Nicméně v rodině, které jsem byla nyní součástí, se přešlapy netolerovaly. Ani jakkoliv tiché. Už jen svou přítomností zde jsem vyčnívala. Byla jsem cizinkou, ale oni byli cizáci zase pro mě. Tahle zlatá klec, kterou jsem před dvěma měsíci začala nazývat novým domovem, patřila mému manželovi Nicovi, jenž odsud před čtrnácti dny odešel. Netušila jsem, kde je, kdy se vrátí. Jestli se vrátí.

Koho jsem se měla zeptat, kam se poděl?

Ze dní čekání se stal týden. Z týdne dva. Zdálo se, že ona hádka nebude jako ostatní, po kterých jsme se usmířili. Jak čas plynul, začalo mi docházet, že se z ní nejspíš jen tak nevzpamatujeme. Ona ostrá slova padla poprvé a působila jako rána na solar. Všechna lítost, pochyby a touha po odpovědích vyvěraly na povrch jako špína z moře a ta vlna nás nemilosrdně smetla.

Odešel, abychom se mohli volně nadechnout?

Nepřestávala jsem se zlobit, že se nevrátil, nechal mě tu samotnou. On, který mi slíbil zůstat po mém boku v dobrém i zlém.

Mobil v zadní kapse mi zavibroval. Rychle jsem po něm sáhla, ale vypadl mi z chvějících se rukou. Zvedla jsem ho a při pohledu na displej se neubránila lehkému zklamání.

Míša.

„Salut, Domčo! Jak je?“

Seznámily jsme se na Facebooku ve skupině Čechů a Slováků žijících v Lyonu. Stesk po domově a češtině mě přiměl navázat nové známosti alespoň virtuálně. V malém městečku Belleville totiž žádní Češi nežili a nejbližším velkým městem byl právě Lyon.

„Ujde to. Volala jsem ti, protože jsem se rozhodla přijet do Lyonu. Vím, že je to narychlo, ale mohla bys mi zítra po obědě přijít naproti?“

„Určitě. Už máš jízdenku?“

„Zatím ne. Koupím si ji až na nádraží.“ Pro případ, že by se mi změnily plány.

„Oukej. Tak nezapomeň vystoupit ve stanici Part-Dieu, ne Perrache, jo?“

„Pokusím se. Zatím se měj!“ rychle jsem se rozloučila. Co kdyby mi volal Nico a měla jsem právě obsazeno? Snad se mi dřív nebo později ozve, nebo přijde domů a najde můj vzkaz. Potkáme se a vše si vysvětlíme.

Otevřela jsem skříň, abych si sbalila oblečení s sebou. Na letní šaty jsem mohla zapomenout, ale trika a mikiny se mi budou hodit. Po chvíli váhání jsem otevřela i Nicovu skříň, ve které visely především košile a obleky, čisté, netknuté. O praní prádla se starala najatá paní, která sem docházela jednou týdně uklízet. Obleky nosila do čistírny. Jako holka z vesnice jsem dokázala vzít za práci, ale Nico mi chtěl dopřát pohodlí a čas pro sebe. Lichotilo mi, že mě neměl za posluhovačku, ale zároveň bylo zvláštní nemuset se o nic starat. Stále jsem si na to nezvykla. Ze spodní police jsem vyndala sportovní tašku, kterou nosil na tenis, a našla v ní zmuchlané triko. Přičichla jsem k němu a do očí se mi nahrnuly slzy. Tolik mi chyběl! Popotáhla jsem a utřela do trika slzy. Zvuk domovního zvonku byl jako prásknutí bičem. Trhla jsem sebou, jako by mě přistihl při něčem, co nemám dělat. Váhavě jsem zamířila ke dveřím. V jejich blízkosti jsem začala našlapovat na špičky, abych se neprozradila. Nikoho jsem nečekala.

Nikoho, kromě svého manžela.

Chapitre 2

Zadržela jsem dech a nakoukla do kukátka. Kdo že…? vydechla jsem překvapeně. Jeho bych tady nečekala. Chvilku jsem si pohrávala s myšlenkou, že budu hrát mrtvého brouka a neotevřu. Popravdě jsem netušila, na čí straně se dotyčný příchozí nachází. Přišel v dobrém, nebo mě čekají nepříjemnosti? Proč nepřišla moje švagrová Audrey? Kryla svého bratra?

Zkontrolovala jsem své domácí oblečení, o které jsem se v posledních dnech příliš nestarala, a rychle si šla převléknout svršek. Prsty jsem si prohrábla blond vlasy do pasu, nyní děsně mastné, a stáhla je do culíku. Až poté jsem otevřela dveře.

„Zdravím, Jean-Marcu, jak se ti vede?“ Pár francouzských frází jsem si již osvojila, ale o plynulé konverzaci jsem si mohla nechat zdát. Fakt, že jsem po dvou měsících ve Francii stále nemluvila francouzsky, mi bohužel ubíral na sympatiích a byl značně nepraktický.

„Bonjour Dominique! Mám se dobře, a ty?“ Naznačil francouzské políbení na tváře a já se podvolila. Můj švagr Jean-Marc byl ke mně vždy přátelský a vstřícný. Pomáhal mi zorientovat se v tom, co se ode mě jako partnerky, později snoubenky, očekávalo. Pokud nebyl poblíž Nico, nebo jeho bratr Bastien, postaral se o konverzaci. Našli jsme vzájemné porozumění, neboť jsme byli oba „vetřelci“ v rodině Buchet-Dechamps. Nikdy jsem si však nedovolila před ním rodinu svého muže kritizovat. Jen jsem si občas povzdechla nad běžnými věcmi, se kterými jsem, jako cizinka ve Francii, zápolila. Celá rodina se každou neděli scházela v domě rodičů na oběd. Jednalo se o povinnou účast. V rodině Buchet-Dechamps vládl matriarchát pod přísnou taktovkou Nicovy matky, původem Italky. Více než mého drahého jsem při společných setkáních sledovala právě Jean-Marca. On byl klíčem k tomu, jak si ve společnosti nóbl podnikatelů z Belleville počínat. Nechtělo se mi věřit, že by sem přišel se zlým úmyslem. Jenže časy se změnily a okolnosti stály proti mně.

„Pojď dál. Můžu ti něco nabídnout?“

„Ne, děkuji.“

Mlčky mě následoval do obývacího pokoje, značně nesvůj. Sami dva jsme se u nás doma ještě nikdy neocitli.

„Co tě sem přivádí?“ snažila jsem se nasadit bezstarostný tón, ale příliš se mi nedařil.

„Viděl jsem, že jsi volala Audrey. Nemohla k telefonu, je indisponovaná.“

„Něco se přihodilo?“

„Museli jsme zavolat záchranku a převézt ji do nemocnice. Miminko bylo v ohrožení,“ plaše se na mě zadíval, „Promiň, já…“

„Ne, ne, pokračuj. Jsou oba v pořádku?“

„Ano,“ viditelně si oddechl, „jsou v péči lékařů, ale bude muset zůstat ležet v nemocnici až do porodu.“

„Ale to je ještě kolik – osm týdnů?“

„Už jen šest. Snad vydrží alespoň do třicátého sedmého týdne,“ sepjal ruce jako při modlitbě.

Pocházela jsem z částečně věřící rodiny, ale nechodila jsem do kostela. Moje maminka a babička ho navštěvovaly každou neděli. Tatínek víru nehanil, ale opíral se spíše o svůj racionální úsudek. Stejně tak i já.

„Moc mě to mrzí. Neměl bys být raději s ní než tady?“

„Má tam veškerou péči. Je u ní rodina.“

„To je dobře, moc dobře…“ mumlala jsem si spíše pro sebe. Myšlenky mi ulétly k výjevu před pár týdny, zpátky k nemocničnímu pokoji, doktorům a bledému Nicovi. Smutně jsem na Jean-Marca pohlédla.

„Dělám si starosti.“

„Došlo mi, že jde o něco urgentního, když jsi volala Audrey.“

Překvapeně jsem na něho pohlédla. Zasvětila ho snad Audrey do návrhu své matky? Nebo ho poslala sama tchyně?

Snažila jsem se rychle rozhodnout, s čím vším se mu můžu svěřit. Jenže komu jinému? Ostatní si ode mě drželi odstup. Další důvod, proč tu nezůstávat. Uskutečnit svůj plán a odejít odsud.

„Volala jsem Audrey, protože se nemůžu dovolat Nicovi. Šeredně jsme se pohádali. Myslela jsem, že se vrátí domů jako vždycky, ale už se neobjevil, ani neozval. Jsem z toho na nervy. Potřebuju s ním nutně mluvit.“

„To je pochopitelné,“ dotkl se mého ramene. Jeho dotek sice působil uklidňujícím dojmem, ale bouři v mém nitru zcela utišit nedokázal.

„Ty… ty žiješ, on ne,“ pronesl Nico, když jsme se viděli naposledy.

Pomalu mi docházel význam jeho slov. Hrdlo mi sevřelo mrazivé poznání. „Viníš mě? Nemůžeš se zlobit na něho, tak přenášíš svůj vztek na mě. Jak se opovažuješ!“ vyčetla jsem mu, v očích slzy.

Neodpověděl hned. „Chtěl jsem… nemůžu…“ Jeho obvyklá výřečnost byla ta tam. Udělal krok směrem ke mně. Ustoupila jsem dozadu.

„Nevěřím, že nemůžeš. Ty nechceš! Proč?“

„Dominiko, musíš pochopit…“

„Nic nemusím! Jdi se vycpat!“ použila jsem nejostřejší anglická slova, která mi v tu chvíli přišla na jazyk. Svých lží a polopravd mě mohl ušetřit. Tak moc mě štval! „Nenávidím tě!“

Jeho obličej, před okamžikem pomačkaný a unavený, se napjal. Hrál celou škálou emocí, dokud se opět nezatvrdil. „Nikdy bych nemohl…“ hlas se mu zlomil.

Oba jsme věděli, že to není pravda. Navzájem jsme se vinili z toho, co se stalo. Měřili jsme se pohledy stejně smutnými jako ublíženými. Dostali jsme se do mrtvého bodu. Svěsil hlavu, vzal svoji bundu pohozenou na křesle a pomalým krokem odcházel z místnosti. Naposledy se ke mně otočil, ale můj výraz byl neoblomný. Jeho mlčení a odtažitost se staly závažím, které mě táhlo každým okamžikem ke dnu. Potřebovala jsem se dostat nad hladinu, znovu se nadechnout. Ve dveřích ještě na pár vteřin zaváhal, ale nakonec vyšel z bytu.

„Dominique,“ vrátil mě do přítomnosti hlas Jean-Marca. Nervózně si posunul brýle na nose. „Musím ti něco říct, ale potřebuju, aby ses obrnila.“

Hrdlo se mi sevřelo obavou, přes záda mi přeběhl mráz jako zlé tušení.

„Stalo se něco?“ hlas se mi třásl.

„Je mi to líto. Nico se ti nemohl ozvat, protože měl před týdnem autonehodu a...“

Otevřela jsem němě pusu, v ústech vyprahlo jako na Sahaře.

Nico je zraněný?

Nebo… mrtvý?!

Udělalo se mi nevolno, v uších mi hučelo. Další slova jsem už neslyšela. Místnost se se mnou zatočila a ocitla jsem se ve tmě.

Chapitre 3

Tenkrát – Březen 2013 v Praze

„O, pardon!“ pronesl cizinec zpěvným přízvukem. Vrazili jsme do sebe ve frontě na kávu na pražském výstavišti, kde se konal Mezinárodní potravinářský veletrh. Přidržel mě, abych nabrala balanc. Ještě dlouho poté, co mě pustil, jsem vnímala jeho dotek na kůži a kořeněnou vůni. Během intenzivního pohledu, kdy mezi námi probíjel jiskřivý výboj, odtikávalo ano – ne. Černé, vlnité vlasy a výrazný nos mu propůjčovaly tajemný vzhled, bystré oči a úsměv s koutkem trochu nakřivo mu dodávaly na sympatičnosti. Oblek na míru přesně kopíroval jeho štíhlou postavu. Rozhodně měl vkus.

„Jakou kávu pijete?“ zeptal se mě anglicky.

„Silnou a sladkou.“

„Dovolte mi, abych vám ji koupil jako omluvu.“

„To nemusíte,“ odmítla jsem a upřela pohled do mobilu, aby si nevšiml, jak mě rozhodil.

„Udělám to rád.“ Zmínil slovo pleasure – potěšení. To mu jako udělá dobře? Zpotily se mi dlaně. Ty jeho slovní kudrlinky se mnou dělaly divy, nicméně jsem se otočila na patě a odešla.

Kávu mi přinesl až ke stánku, u kterého jsem jako hosteska pracovala. A nosil mi ji po další dva dny, než jsem přijala jeho pozvání na večeři. Zvědavost byla silnější než moje předsevzetí dát si po nedávném rozchodu od randění pauzu. Mohl za to ten zpropadeně sexy přízvuk, který mě nenechával chladnou.

* * *

Povečeřeli jsme v restauraci na Andělu. Nico, Francouz s italskými předky, byl vynikající společník. Vtipný, pozorný, šarmantní. Žádná jeho historka nebyla nudná. Neopíjel mě, nenutil, jen nabízel. Nechal mě myslet si, že se celý večer odehrává v mé režii. Scénář jsem si načrtla sama, ale taktovku udával on. Bavilo mě poslouchat jeho zážitky z cest, poznávat ono nové a neznámé. Přijel pracovně na Mezinárodní potravinářský veletrh v Praze, kde zastupoval jejich rodinnou firmu, která pěstovala obilí, vyráběla a prodávala mouku po celé Francii a vlastnila síť pekáren. Znalost angličtiny mi zajistila místo na brigádě, kde jsem si přivydělávala při studiu vysoké školy. Jako nejstarší z pěti sourozenců jsem neměla nic zadarmo. Kromě školy a podnájmu, který mi hradili rodiče, jsem si musela na vše ostatní vydělat.

Po večeři jsme se vydali na procházku podél Vltavy. „Kam vlastně míříme?“ zajímalo mě, když jsme došli k Jiráskově mostu.

„Netuším. Chceš se ještě procházet?“ ujišťoval se. Očividně se ještě nemínil rozloučit se mnou, ani s mojí rukou, kterou zahříval. Ani já ne.

„Můžeme pokračovat dál, jen jsi mi neřekl, kde naše cesta skončí.“

„Ty jsi místní. Znám jen centrum. Bydlím v hotelu poblíž Prrrsna brana,“ vypravil ze sebe s francouzsky hrčivým „r“.

„Prsná?“ vypískla jsem pobaveně, až jsem se zlomila v pase, jak mnou zacloumal nával smíchu. „Promiň. Tohle mě fakt dostalo. Díky moc,“ utřela jsem si slzy od smíchu.

Koukal na mě zmateně. „Za co mi děkuješ? Řekl jsem něco extra vtipného?“

„Prsná znamená prsa,“ naznačila jsem rukama dva půlměsíce před svým hrudníkem.

„Ups!“ promnul si nejistě bradu. „Moc se omlouvám.“

„Nic se neděje, ale můžu tě ujistit, že si to budu pamatovat,“ zazubila jsem se vesele. „Nemyslel jsi náhodou Prašnou bránu?“

„Jo, tu. Musíš si o mně myslet, že jsem idiot.“

„Spíš vtipálek. Hele, ukážu ti něco, co ve Francii možná nemáte,“ změnila jsem téma a vykročila k Masarykovu nábřeží. „Uvidíš zlatou střechu.“

Došli jsme k Národnímu divadlu, kde si začal budovu se zájmem prohlížet. Jako vždy byla příhodně osvětlená a na nábřeží zářila jako klenot. V ten okamžik jsem se cítila být hrdou Češkou, pyšnou na náš národní poklad. Vytáhl mobil a začal si divadlo fotit. Nicméně, aby ho dostal do záběru celé, museli jsme o kus poodstoupit. „To je nádhera! Opravdové mistrovské dílo. Víš z jakého je roku?“

„Co si tak vybavuju, první kameny byly položeny už v roce 1868, ale v roce 1881 divadlo vyhořelo. V sedmdesátých letech dvacátého století ho začali opět rekonstruovat. Snad jsem ta data strefila správně.“

„Neuvěřitelné! A pořád stojí. Jako Eiffelova věž a socha Svobody.“

„Ty vznikly kdy?“

„Eiffelova věž v roce 1887, ale trvalo ještě dva roky, než ji dokončili. A socha Svobody v roce 1886.“

„Myslím, že jsem o tom slyšela. Doufám, že jednou tyhle skvosty uvidím na vlastní oči.“

„Proč ne? Sny je třeba si plnit. Mám nápad!“ vyhrkl a chytil mě za ruku. Vlála jsem za ním, jak mě rychlým krokem vedl po mostě Legií, pryč od Národního divadla. Zastavil se až u prvního výklenku v zábradlí mostu. Vypadal jako balkónek nějakého zámku, trochu vysutý. Vytáhl z kapsy dvě mince. Jednu mi podal a tajuplně se usmál. „Budeme si přát a třeba se nám naše přání splní.“

„Ale tohle není kašna přání. To je…“ argumentovala jsem, ale položil mi prst přes ústa a tím mě odzbrojil. „Dobře,“ špitla jsem. „Hodíme zároveň?“

„Dobrý nápad. Jestli si přejeme to stejné, přání se znásobí a tam nahoře,“ ukázal vztyčeným prstem k noční obloze, „se potkají a vyplní.“

Stoupli jsme si k Vltavě zády a po společném odpočítávání jsme hodili mince za nás do řeky. Otočili jsme se a pozorovali tmavou hladinu. Ukázala jsem doleva. „Támhle je Pražský hrad a… ty se nedíváš!“ vyčetla jsem mu. Místo na Hrad hleděl na mě.

„Já se ale dívám,“ odtušil se smyslným úsměvem. Pozorně zkoumal můj obličej. Vydržela jsem ten pohled a snažila se v jeho očích číst. Napětí mezi námi se zhmotnilo do jiskřivého očekávání. Až poté, co jsme oba dospěli do bodu naprostého chtění, pohnul se blíž. Vzal moji hlavu do dlaní a pomalu se ke mně sklonil. Jeho počínající strniště mě zašimralo na jedné a poté na druhé tváři. Ve chvíli, kdy už jsem si myslela, že se odtáhne, sklonil se a spojil naše rty ve žhavém polibku. Vzájemně jsme se do sebe vpíjeli, ochutnávali se.

Přestože mě zabalil do svého kabátu a přitiskl k sobě tak, že jsem cítila jeho srdce bít, stále ke mně doléhal chlad. Nehledě na skutečnost, jak moc jsem se jím a čarokrásným večerem cítila okouzlená, museli jsme se rozloučit. Trval na tom, že mě doprovodí až na nástupiště metra.

I když byl všední den, na náměstí Republiky bylo živo. Nico všechny ty společensky unavené kolemjdoucí nedůvěřivě pozoroval a otočil se za každým zvukem. Byl ve střehu a podezíravě si je měřil. Souprava metra dorazila do stanice a přinesla tlakovou vlnu. Lidé nastupovali. Stále pevně držel moji ruku.

„Promiň, možná jsem až příliš opatrný, ale nemůžu tě nechat jet s těmi divnými lidmi. Kdyby se ti něco stalo, vyčítal bych si to. Raději ti zavolám taxíka.“

„To není třeba,“ oponovala jsem.

„Prosím, neriskuj,“ žádal mě s vážnou tváří a zesílil stisk.

Ozval se zvukový signál ‚Ukončete výstup a nástup, dveře se zavírají‘. Poslední pohled na odjíždějící metro. Zůstali jsme stát na nástupišti. Přistoupila jsem k němu blíž. „Opravdu si budeš hrát na mého ochránce?“

„Nic nehraju, tohle myslím vážně. Vždycky.“ Zájmem o moji bezpečnost se mi tenhle šarmantní Francouz zamlouval ještě víc. Pravděpodobně mi žádné reálné nebezpečí nehrozilo, nejela bych sama pozdě metrem poprvé. Vyšli jsme opět ven, kde vzal do ruky mobil. Pak se na mě zamyšleně podíval a řekl: „Prostě ještě nechoď. Pokud opravdu musíš, toho taxíka ti zavolám, ale jestli ti je tak dobře jako mně, zůstaň.“

„Měla bych. Zítra…“

„Zítřek je daleko. Ještě můžeš rozhodnout o tom, jak tahle noc skončí.“

Měl pravdu. Přála jsem si zůstat a prožít s ním co nejvíce času. Toužila jsem cítit to lákavé cosi, co nás k sobě přitahovalo jako dva magnety. Nedovedla jsem si představit svoji osamělou cestu domů, do prázdné postele.

„Chtěla jsem říct, že zítra nemusím brzy vstávat, ale jít spát bych měla.“ Můj pohled však říkal přesný opak. O spánku nemohla být ani řeč.

Vykouzlil zářivý úsměv. „Tak nenechme ten drahocenný čas vyprchat na prázdno. Užijme si každou minutu, co nám zbývá.“ Přitáhl si mě do náručí a vtiskl polibek, pod kterým se mi podlomila kolena. Se stejnou intenzitou jsem mu ho oplatila.

Poté mě vzal za ruku a vydali jsme se k Prašné bráně.

Chapitre 4

Tenkrát – Duben 2013 v Praze

Nedočkavě jsem čekala na Nica na letišti Ruzyně, až se objeví u východu. Konečně jsem ho spatřila. „Nico!“ mávla jsem na něho a on ke mně zamířil. Už moc nezbývalo, abychom se setkali tváří v tvář. přesto jsem se zastavila a nechala ho, aby došel až ke mně. Ráda bych nejdříve zjistila, jak moc nadšený byl ze setkání on sám.

Minulý měsíc jsme se od sebe nemohli odloučit. Přespání u něho na hotelu se protáhlo na osmačtyřicet společně strávených hodin, z nichž jen málo jsme opravdu prospali. Když jsme se loučili, netušila jsem, zda zůstaneme u nezávazného románku, nebo se pokusíme o vztah na dálku. Po návratu do Francie mi nepřestával psát a volat. Několikrát se nám podařilo zorganizovat videohovor po Skypu. Poznávali jsme se skrze naše zájmy, sdílení oblíbené hudby a každodenních zážitků. Dokonce mě překvapil kyticí růží, kterou mi poslal přes zásilkovou službu. Vznášela jsem se na vlně romantiky a snění o panu Bonjour, jak jsme ho s mojí kamarádkou Ninou pojmenovaly. Uvěřila jsem na devadesát procent, že přiletí, když mi přeposlal na e-mail svoji letenku, a na sto až nyní, kdy jsem ho spatřila na vlastní oči. On přiletěl kvůli mně! – chtělo se mi nahlas vykřičet do světa.

„Bonjour, ma belle,“ oslovil mě „má drahá“ a nic mi neznělo víc sexy než jeho zpěvná francouzština. Pokaždé jsem pocítila jemné chvění. „Moc rád tě vidím, Dominiko!“ měkce a mazlivě vyslovoval moje jméno. Nejraději bych ho pomazlila hned teď a tady. Pustil držadlo kufru a uchopil můj obličej do dlaní. Políbil mě na obě tváře a až poté lehce ochutnal mé rty. Zachvěla jsem se a uklonila hlavu na stranu pro lepší přístup. Nezaváhal a polibek prohloubil, díky čemuž jsem se omámeně přenesla do jiných sfér.

Sotva jsme nabrali dech, opřeni čely o sebe, zapředla jsem: „Tohle žádný virtuální políbení přes kameru nenahradí. Naživo je to mnohem lepší.“

* * *

Vzal mě do italské restaurace, kde rozvibroval všechny mé smysly. „Mluvíš i italsky?“

„Trochu,“ podotkl skromně, přičemž před chvílí mluvil plynule s obsluhou. „Italsky mluvím jen občas s babičkou. Umí samozřejmě i francouzsky, ale napomíná nás v italštině.“

„Takže sis, jako každý, kdo se učí cizí jazyk, zapamatoval hlavně sprostý slova?“

Zazubil se. „Chceš slyšet ta italská, nebo česká?“

Obočí mi pobaveně vyskočilo vzhůru. „Raději ne. Ještě by nás vyprovodili ven. Bez jídla.“

„Pravda. Máš velký, nebo malý hlad?“

„Myslíš tak velký, že bych snědla slona, nebo tak malý, že mi bude stačit salát?“

„Slona? Toho tady, obávám se, nemají,“ přistoupil na moji hru. „Mám se zeptat? V jídelníčku ho nevidím, třeba se jim jen nevešel do kuchyně,“ pozvedl v úsměvu nakřivo koutek úst.

Děsně sexy! pomyslela jsem si. Musím ho rozesmávat častěji. „Monsieur je gurmán! A pak že nejpodivnější pokrmy jsou žabí stehýnka nebo šneci.“

„Možná pro někoho zvláštní, ale pro Francouze je to delikatesa. Třeba změníš názor, až je ochutnáš.“ Řekl až, ne jestli. Třeba se do té Francie opravdu jednou podívám. Moji rodiče neradi cestovali. Táta neměl rád úmorné vedro a mamka se bála o úrodu na zahradě a domácí zvířata. Jednou jedinkrát jsme přejeli polské hranice a strávili den nákupy na tržnici. A Nina mě vloni vzala na vánoční trhy do Vídně. O cestování dál za hranice jsem zatím jenom snila.

„Znáš v Praze dobrou francouzskou restauraci?“

„Definuj dobrá.“

„Že tam jídlo chutná jako ve Francii.“

„Pfff!“ odfrknul si. „Pochybuju. Většinou jídlo připravují z místních potravin, ne těch pravých, francouzských. Kdyby všechny ingredience dováželi z Francie, Češi by si je se svými platy nemohli dovolit. Možná turisti, ale ti jezdí za zážitkem české kuchyně. Tedy… pokud se dá česká kuchyně nazvat zážitkem.“

„I my tu máme michelinské restaurace,“ namítla jsem. Mám se snad urazit?

„Samozřejmě, dělám si srandu. Zkrátka pro nás jižany jsou vaše pokrmy příliš těžké. Do všeho dáváte cibuli, nebo dokonce smetanu. Pár jídel jsem ochutnal a trávil je hodně dlouho.“

„Jsem pro něco lehkého, dobře stravitelného,“ upila jsem vína a olízla si ret. Kdyby jeho oči byly magnetem, ocitly by se přilepené na mých ústech.

„Jak chutné,“ podotknul a přitiskl svoji nohu k té mojí. „Francouzi nejraději probírají právě jídlo. Baví se o něm s kolegy v práci, při sportu s přáteli... Třeba i pokladní v supermarketu ti poradí, jak si máš připravit to hovězí, které sis právě koupila.“

Pobaveně jsem se uchechtla.

„Na mě je ještě brzy, ve Francii většinou večeříme až kolem deváté. Pokud souhlasíš, dali bychom si jenom dva, tři chody?“

Vytřeštila jsem oči. Jeho úsměv se roztáhl od ucha k uchu a celkově působil velmi uvolněně a nenuceně. Bavil se na můj účet, leč já si zase utahovala z něho. Skvělá předehra. „Jenom? A kolik by bylo velký menu?“

„Pět,“ upřesnil jakoby nic a mávnul na číšníka.

„Nedovedu si představit, že bych do sebe naházel tři chody za třicet minut,“ podotknul, jakmile jsme dojedli. „Jídlo je potěšení. S tím se nespěchá, ale kousek po kousku prožívá, co myslíš?“ blýsknul po mně pohledem.

Mluvil stále ještě o jídle, nebo se nenásilně přesunul jinam? Představy o ochutnávání, lízání a potěšení dostaly konkrétní obrysy. Na sucho jsem polkla. Bílé víno, které pečlivě vybral, do mě klouzalo jako voda, ale necítila jsem se opilá. Rozhodně ne alkoholem. Naplno jsem vnímala jeho gesta a pohled, kterým mě propaloval, letmé doteky jako pomyslný vlas odhrnutý z tváře. Užívali jsme si hru smyslů, onen jiskřivý náboj, který pulzoval vzduchem jako déšť bubnující za okny.

Požádal číšníka, aby nám zavolal taxi. Gentlemansky mi přidržel při oblékání kabátek. „Moc ti to sluší,“ uchopil pramen mých vlasů a namotal si ho na prst. „Tvé ééér jsou nádherné.“

„Ééér?“ opakovala jsem udiveně. „Nemáš náhodou na mysli hair – vlasy?“

„Ano, hééér,“ podařilo se mu konečně vyslovit „h“. „Budu si na to muset dávat pozor. Když bych se tě zeptal: Are you hungry? Aby to neznělo jako angry. To bych nerad.“ Chápal rychle a angry – tedy naštvaná – jsem na něho být nechtěla. Zato hungry – hladová – jsem rozhodně byla. „Můžu hádat, na co právě myslíš?“ Lehce mi přejel bříškem palce po rtu. Jiskry mezi námi by zapálily ratanová křesla na zahrádce.

„Oba moc dobře víme, na co,“ zapředla jsem a přejela mu dlaní po hrudi.

* * *

V županu jsem se usadila na pohovku v jeho hotelovém apartmá. Pokud bych si lehla do postele, pravděpodobně bych, po sprše a příjemně najedená, usnula. Těšila jsem se na smyslnou hru a vzájemné usnutí si v náručí. Zničehonic se mu rozezvonil mobil ležící na konferenčním stolku. Ze zvědavosti jsem mrkla na displej.

Katja.

Kdo je Katja a proč mu volá takhle pozdě?

Zírala jsem na vyzvánějící mobil a chtěla houknout na Nica do koupelny, ale vyzvánění vzápětí utichlo. Třeba volala jeho sestra. Ne, ta se jmenovala jinak. Amélie? Ne. Audrey! Jako Audrey Tatu, která hrála Amélii ve francouzském filmu Amélie z Montmartru. Nico měl nejnovější „chytrý“ mobil s dotykovým displejem. Mně stačil můj tlačítkový, ovládání přes displej mi přišlo zvláštní. Vyzvánění se po chvíli ozvalo znovu.

Proč byla dotyčná tak neodbytná?

Obracela jsem mobil v ruce a přemýšlela, jak ho ztlumit, jenže prst se mi svezl po displeji a vyzvánění najednou ustalo. Namísto toho se ozval ženský hlas. „Hello.“ Na okamžik jsem zazmatkovala. „Haló? Slyšíme se?“ ptala se anglicky.

Sakra! Přiložila jsem si mobil k uchu. „Ehm…zdravím. Nico tu teď není. Mám mu něco vyřídit?“

„S kým mluvím? Jste jeho nová asistentka?“

„Ne, jsem Nicova přítelkyně. Dominika. Kdo volá?“

V mobilu zapraskalo a slyšela jsem jen útržky. „Já --- ho ---želka.“

Snad ne manželka?! Zpanikařila jsem a upustila mobil na pohovku, jako by pálil. Do háje! Do čeho jsem se to zamotala?

Nico byl ženatý?

Ten hajzl! Nejspíš mě považoval za naivní mladou holku, která mu na všechno skočí. Tohle nemám zapotřebí! Shodila jsem ze sebe župan a začala se kvapně oblékat. Ve chvíli, kdy jsem se obouvala, vyšel z koupelny. „Ty někam jdeš?“ podivoval se.

„Jo. Domů,“ odvětila jsem odměřeně.

„Něco se přihodilo? Můžu nějak pomoct?“

„Ne. Ty už nemůžeš vůbec nic!“

„Co se děje? Mluv se mnou.“

„Volala ti Katja. Sakra, Nico, ty seš ženatej, a neřekl jsi mi o tom?“

„Ty jsi s ní mluvila? Počkej, vysvětlím ti…“

„Víš co? Jdi někam! Já končím.“

Chapitre 5

Vzala jsem do ruky kabelku a hodlala se kolem něho prosmýknout. Pohotově mě chytil za paži, ve tváři vážný výraz. Ručník, dosud omotaný kolem boků, mu sklouzl na zem. Stál přede mnou zcela nahý. Sakra! Těžký kalibr vyjednávání. „Nemám žádnou manželku. Jenom tebe.“

„Kecy!“ vyškubla jsem se mu. „Představila se mi tak. Nebo snad lhala?“

„Jsme rozvedení. Nejspíš ses přeslechla.“

„Možná jsem slepá, ale ne hluchá.“

„Myslel jsem, že si navzájem důvěřujeme. Nepěstuju žádný nezávazný románky, jestli narážíš na tohle, a nevěru odsuzuju.“

„Tss! Za celý měsíc, co se známe, jsi mi nic neřekl! Dozvím se to až od ní, tvé exmanželky. Jak ti můžu věřit, že mi říkáš pravdu? Že to se mnou myslíš vážně?“

„Pověděl jsem o tobě lidem, kteří jsou mi nejblíž – bráchovi a mojí nejlepší kamarádce Rachel. Vědí, že jsem v Praze s tebou. Je jim jasný, že jsem do tebe blázen, jinak bych uprostřed týdne nenechal práce a neletěl za tebou. A o Katje bych ti řekl. Brzy. Už mi věříš?“

„Nevím. Jsem… rozhozená.“

„Zůstaň, prosím, a nejdřív mě vyslechni.“

„OK.“ Zkřížila jsem si paže na hrudi a vyčkávala.

Nadechl se a poté pronesl: „S Katjou jsme rozvedení dva roky. Žili jsme spolu ve Francii, ale před čtyřmi lety se vrátila do Varšavy, odkud pochází. Máme sedmiletou dceru Laru. Katja ji má ve výhradní péči, ale pravidelně za ní létám. Chtěl jsem ti o nich povědět, ale čekal jsem na vhodnou příležitost. Nevěděl jsem, jak budeš reagovat, jestli mě hned neodepíšeš. Třicetiletý, rozvedený chlap s alimenty, kterého opustila žena. Nic k chlubení.“ Smršť otázek mi letěla hlavou jako včelí roj. Netušila jsem, jak tu informaci uchopit a nenechat se jí semlít. Přetnul ticho. „Jak vidíš, tohle úplně není téma na první rande.“

„Možná ne na první, ale co na další? Byli jsme v kontaktu každý den, ale nechal jsi mě myslet si, že jsi singl!“

„Nejsem na to pyšný. Teda, na svoji dceru ano, ale ten rozvod mě semlel. Nerad o tom mluvím.“

„No super,“ dala jsem průchod sarkasmu. „Taky se nevyžívám v debatě o svých bývalých, ale tohle je vážný téma. Co dalšího ještě přede mnou tajíš?“

„Už nic, slibuju. Poslechneš si, prosím, celý příběh? Pak mě třeba odsuď, zadupej do země.“

„Tak mluv. A nic nevynechej.“ Posadila jsem se na okraj pohovky.

„Katja ode mě odešla, když byly Laře tři roky. Bez slova rozloučení nebo jediné zmínky, co plánuje, sedla na letadlo a odletěla do Polska.“

„Co jste si udělali?“

Pokrčil rameny. „Nic, jen žabomyší hádky. Myslel jsem si, že jsme šťastní, ale prý se cítila osamělá. Nastoupil jsem do naší rodinné firmy a musel se ohánět. Hodně času jsem strávil prací, ale jak to šlo, snažil jsem se být s nimi. Podle ní to nestačilo. Tenkrát mi jen oznámila, že jede za kamarádkou do Lyonu, kterou tam poznala během Erasmu, a vzala Laru s sebou. Byl jsem rád, že vyrazí mezi lidi, přijde na jiný myšlenky. Místo toho mi zmizely ze života.“

„Snažil ses vaše manželství zachránit? Rozmluvit jí to?“

„Nemáš ponětí, co jsem zkusil! Kolik pokusů o smír a sblížení jsem inicioval,“ posadil se kousek ode mě. Sepnutými prsty obou rukou si podložil bradu a zapřel si lokty o stehna. „Chtěl jsem napravit, co se mezi námi pokazilo, jenže jsem nedostal šanci. Dala se dohromady se svým bývalým a odstřihla mě. Stálo mě to spousty nervů, jednání s právníky, létání tam a zpět. Požádal jsem o střídavou péči, ale tu mi soud zamítl. Rozvodový proces protáhlo jednání o majetkovém vyrovnání, protože jsme neměli předmanželskou smlouvu, a ustanovení o výši alimentů.“

„To je mi líto.“ Soucítila jsem s ním, ale nehodlala se tím nechat obměkčit.

„Rachel mi radila, abych ti všechno vyklopil, ale Katja mě předběhla. Zlobíš se?“

„Jo, cítím se obelhaná.“

„Opravdu mě to moc mrzí. Můžeš mi odpustit?“

Trhla jsem rameny a popravdě odpověděla: „Nevím.“ Co jsem ve svých čtyřiadvaceti letech věděla o manželství a rodičovství? Velice málo, jelikož manželé z věřící části rodiny z maminčiny strany se většinou nerozváděli. A taťka měl staršího bratra, který zůstával svobodným mládencem. Došlo mi, že pokud spolu s Nicem zůstaneme, čekala mě role náhradní matky ještě před tím, než budu mít vlastní děti. „Jak často se se svojí dcerou vídáš?“

Jeho výraz lehce pookřál. „Trávím s ní předem domluvený čas o všech svátcích a po domluvě i dny navíc. Kdykoliv letím na východ, zastavím se také ve Varšavě. Bez souhlasu její matky ji však nesmím odvézt z Polska. Nepřeje si, abych bral Laru do Francie. Svoji dceru miluju a nikdy bych se jí nevzdal. Vždycky o ni budu bojovat.“