Většina příslušníků Druhé vídeňské lékařské školy je pohřbena ve Vídni po boku dalších světových velikánů. Jako jejich veliký symbol je zvolen Ludwig van Beethoven. (Wikimedia Public Domain)

Publikace byla vydána za finanční podpory Plzeňského kraje, městského obvodu Plzeň 3 a města Rokycany.

Lektorovali:

Prof. PhDr. Jan Kumpera, CSc.

Prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc.

© Karel Novák, 2023

Photos © Miloš Florián, IKEM Praha – Jaroslav Chlupáč, Zdeněk Levý, SOA v Plzni, pracoviště Klášter u Nepomuka – Ivo Kadlec a Marie Mírková, Středisko vědeckých informací LF UK v Plzni – Jan Rendla, Vlastivědné muzeum dr. Hostaše v Klatovech – Jan Jirák, Wikipedia, Západočeské muzeum v Plzni – Iva Tománková, 2023

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2023

Drawings © Martin Ďásek, 2023

ISBN 978-80-278-0122-0 (print)

ISBN 978-80-278-1307-0 (epub)

ISBN 978-80-278-1308-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1309-4 (pdf)

Kniha byla vydána k připomenutí památky slavného plzeňského rodáka, profesora vnitřního lékařství MUDr. Josefa Škody.

1 Úvod

Nejednou se lze setkat se skeptickým míněním, že patříme mezi národy, které dosti často zapomínají na ty své významné osobnosti, které z nejrůznějších důvodů byly nuceny pracovat v cizině a vytvořit tam svá významná díla. Jsou sice výjimky jako například Jan Ámos Komenský, ale něco pravdy na tomto ne zcela lichotivém pohledu asi je. Naproti tomu jsou jiné národy a jejich příslušníci, kteří neopomínají při každé vhodné či méně vhodné příležitosti zdůraznit svůj patriotický postoj a někdy velmi důstojně, jindy ale až bombasticky nepřiměřeně oslavovat své velikány. Tím nás Čechy v tomto ohledu zdánlivě předčí. Tato halasnost jiných však sama o sobě ještě nesvědčí o tom, že bychom byli k svým geniálním krajanům více macešští než jiné národy našeho civilizačního okruhu. V úvodu této knihy je pro její zasazení do dějinného kontextu třeba připomenout, že náš národ byl bezmála tři staletí, nepočítáme-li vládu Habsburků před bitvou na Bílé Hoře, součástí habsburské monarchie, a velmi dlouho byl intenzivně živen nesprávný názor, že tento složitý a vnitřně komplikovaný státní útvar přinášel pro příslušníky neněmeckých národů jen samá negativa. Pozvolna je však tento pohled nejen mezi kvalifikovanými historiky, nýbrž i mezi laickou veřejností korigován a je překonáván neobjektivní dojem, že habsburská monarchie byla jen žalářem národů či policejním státem, že pobělohorská doba byla jen a jen dobou temna, že na pracovitého a nepříznivým životním osudem zkoušeného císaře Františka Josefa I. je nutné nahlížet jen jako na senilního stařičkého mocnáře nebo dokonce „starého Procházku“, který se v Praze jen prošel po novém mostě, neměl rád Čechy, a nedal se proto nikdy korunovat českým králem. Navíc, že rozpad Rakouska-Uherska a způsob, jakým se odehrál v roce 1918, byl tím jediným a nejlepším řešením, do něhož vyústila první světová válka.1

V celé historii lidstva bylo různými mechanismy překonáno a odbouráno velké množství zdánlivě nedotknutelných dogmat. Děje se tak i nyní a ani v budoucnu se to nezmění. Název Hoření dogmat je převzat od českého vědce, chirurga Prokopa Málka, který jím ve svém článku, věnovanému Josefu Škodovi, nazval dobu, kdy několik geniálních českých lékařů, působících ve Vídni, prolomilo řadu zastaralých názorů a udivilo tím odborný i laický svět.2

Významné osobnosti Vídeňského kongresu při jednom z mnohých jednání. (Wikimedia Public Domain).

Clemens Václav Nepomuk Lothar kníže Metternich Winneburg (1777–1859). Jeden z nejvýznamnějších státníků předbřeznové doby, ministr zahraničí Rakouska a od roku 1821 kancléř Rakouského císařství. (Wikimedia Public Domain)

Do Vídně, hlavního města podunajské monarchie, se po několik staletí přirozeně soustřeďoval nejen politický, ale i hospodářský, vědecký a kulturní život této říše a snažila se tam uplatnit většina nadaných osobností skoro všech národů, žijících v mnohonárodnostní monarchii. Ta ještě v 19. století byla velmocí, byť s postupujícím časem stále více a více druhořadou. Alespoň se jako velmoc navenek i dovnitř často tvářila. Ve druhém desetiletí tohoto pozoruhodného a nepochybně dynamického století, ve kterém se reálně odehrává významná část období moderních dějin, se však Rakouské císařství bezpochyby zařadilo mezi velmoci vítězné poslední protinapoleonské koalice a snažilo se toho patřičně využít. Vídeňský kongres v letech 1814 až 1815 převážně pod mistrnou taktovkou tehdy ministra zahraničí a později kancléře Clemense Václava Nepomuka Lothara knížete Metternicha Winneburga učinil tehdy na necelý rok z Vídně centrum světového politického dění. Současně byl na mnoho desetiletí jejich mezníkem. Ale zdaleka nejen to. Vedle skoro všech významných, méně významných i zcela bezvýznamných evropských panovníků, jejich rodin a významných i bezvýznamných politiků, zastupujících jejich zájmy, se do Vídně sjeli podnikatelé všech kategorií a oblastí zájmu, velcí obchodníci i pouzí kramáři a trhovci, více či méně poctiví podnikatelé i spekulanti, spolu s nimi i zjevní podvodníci, opravdoví umělci i obyčejní kejklíři, kvalitní řemeslníci i nejrůznější fušéři, velcí speditéři i drobní povozníčci se svými kočáry, drožkami, hospodářskými povozy a tažnými zvířaty, prostitutky i žebráci, aby, obrazně řečeno, chopili příležitost za pačesy. Mnohé vítalo a některé přirozeně též nevítalo domácí obyvatelstvo. Zkrátka „tančící“ kongres byl nevídanou událostí. V dalších desetiletích po tomto do té doby nebývalém kongresu již Rakouské císařství, vyhlášené z popudu císaře Františka I. roku 1804, dva roky před zánikem už dlouho skomírající Svaté říše římské, pozvolna ztrácelo na svém politickém významu a posléze se svojí neobratnou až nešťastnou politikou v padesátých letech 19. století dostalo v koncertu velmocí do izolace a hrálo druhé housle. Porážky v dalších válkách, které následovaly po rakouské neúčasti ve válce krymské, z něj učinily velmoc druhého řádu, která již nebyla schopna samostatně prosazovat svoji politiku v tradičním středoevropském a severoitalském prostoru, včetně prostoru posléze zaniklého Německého spolku, zrušeného v důsledku porážky Rakouska a pražského míru z roku 1866, a bylo donuceno orientovat ji z nouze na dlouhodobě problematický Balkán.

Naštěstí 19. století nebylo jen stoletím koncertu velmocí, tajných smluv, klasicky vedených válek i stoletím sjednocování národů do nových relativně či skutečně mocných států, stoletím postupného koloniálního rozdělení světa i stoletím nových filozofických proudů a společenských koncepcí i dramatických revolucí v řadě států. Bylo i stoletím vědecko-technické revoluce, ekonomického rozmachu a dosud nevídaného vzepětí na poli kulturním. A tak Vídeň i poté, co klesal politický význam habsburské monarchie, zůstávala jedním z nejvýznamnějších světových center vědy, kultury i „vznešené“ či jen lidové zábavy.3

Zcela nepochybně to platilo i pro oblast lékařských věd a je škoda, že po rozpadu monarchie v roce 1918 se na tuto skutečnost, alespoň v Československu, poněkud zapomnělo. Stalo se tak spontánně anebo dokonce záměrně, pod taktovkou nepřirozeného čechoslovakismu nebo později totalitárních ideologií. Tehdejší politická orientace první Československé republiky na Francii zatlačila do pozadí mnoho z toho, co bylo německé, rakouské či specificky vídeňské a bohužel se to zčásti týkalo i vědy, pokud byla psána německým jazykem. Nezáleželo na tom, že němčina byla v určitém období jazykem vědeckého pokroku a že jejími průkopníky ve vědě byli i Češi.

Není tajemstvím, že historikové i jiní odborníci, podobně jako amatérští zájemci o minulost, věnují různým obdobím a různým historickým faktům značně rozdílnou pozornost. Některé otázky poutají zájem velkého počtu badatelů i čtenářů, jiné jsou naopak více či méně nezaslouženě opomíjeny. Přitom se však při důkladném prozkoumání mnohých polozapomenutých témat může ukázat, že se tak děje zcela neprávem. Je rovněž známo, že interpretace významu jednotlivých událostí a osobností historiky se v průběhu času z různých důvodů může měnit. Věci až dosud zdánlivě nepodstatné se mohou začít jevit důležitými a pozapomenuté události vystoupit do popředí. Koneckonců právě v době, kterou se zabývá tato kniha, František Palacký konstatoval, že „každý historický fakt je nedefinitivní a relativní“.

František Palacký (1798–1876), historik, vědec, politik, vůdčí osobnost českého národa v 19. století. (Wikimedia Public Domain)

Jedním z poněkud méně zkoumaných období je také takzvaná doba předbřeznová, tvořící z hlediska časové osy poměrně dlouhý úsek mezi koncem napoleonských válek v roce 1815 a revolučním rokem 1848. Ukazuje se však stále více, že i v tomto zdánlivě méně dynamickém či chvilkami až jakoby ospalém období, v němž programem nejedné z vůdčích osobností tehdejšího politického života v Rakousku byla snaha konzervativně uchovat starý systém se starými pořádky, lze nalézt mnoho inspirativních a nejednou i dramatických událostí. Tímto konstatováním není v první řadě míněn jen všeobecně známý prudký revoluční kvas v roce 1848, zvaný snad poněkud nadneseně a až příliš poeticky jarem národů, nýbrž zejména je upozorněno na prolomení některých vědeckých dogmat předními odborníky oné doby, konkrétně v této knize zacíleno na významný pokrok v lékařských vědách. Při praktické realizaci tohoto významného vědeckého průlomu zaujali přední úlohu a pozici lékaři českého původu, působící od konce dvacátých let 19. století ve Vídni, kde položili základy takzvané Druhé vídeňské lékařské školy, velmi záhy po svém vzniku světově proslulé.

Zkoumaný pojem lékařská škola je nutné přesněji definovat. Obvykle se doporučuje vnímat jej jako vědecky a odborně ucelený a vymezený směr a současně i vymezené personální uskupení, vyznačující se výrazně specifickým pojetím medicíny. Jde tedy v tomto konkrétním případě o pojetí, které až do doby vzniku Druhé vídeňské lékařské školy nebylo obecně uznáváno, přineslo ale do značné míry nový a originální přístup, jenž byl akceptován širokou odbornou veřejností doma i v cizině, a jehož principy navíc přetrvaly do velmi vzdálené budoucnosti. Některé z nich dokonce dodnes. U Druhé vídeňské lékařské školy se tak tato publikace snaží prokázat a vyzdvihnout její význam přinejmenším evropský a současně i význam nadčasový.

Hlavním cílem této knihy, která vychází z autorovy kvalifikační práce z roku 2019, je tedy posoudit v české i v zahraniční historiografii dosti opomíjenou úlohu významných českých lékařů, kteří v 19. století vytvořili ve Vídni výše pojmenovanou školu. Autor se rozhodl vyhodnotit, jakou roli tato škola sehrála ve světovém odborném měřítku a jaký byl současně i její společenský, politický a z hlediska vrcholícího národního obrození českého národa také vlastenecký přínos a dopad. Nelze se přitom vyhnout ani širšímu pohledu na tehdejší stav medicíny a na mnohé její průkopníky oné doby. Těch je v knize stručně, avšak zejména za pomoci obrázkové dokumentace v rámci možností přehledně vyzdviženo velké množství, ale zdaleka ne všichni.

Splnění hlavního cíle práce znamená vyrovnat se s mnohými dílčími otázkami, mezi nimiž dominuje otázka, proč význam Druhé vídeňské lékařské školy ovlivnil medicínu a vědu své doby a díky kterým přínosným objevům a činům její odkaz přetrval do doby pozdější, v některých aspektech dokonce až do současnosti. Další dílčí, nikoli však nevýznamné otázky jsou formulovány v příslušných kapitolách publikace a zodpovězeny jednak přímo tam, ale i v jejím závěru.

Kniha Josefa Škody o poklepu a poslechu. Světově proslulá monografie ovlivnila lékařství 19. století a dočkala se řady vydání. (Wikimedia Public Domain)

Císař František Josef I. (1830–1916) – vyobrazení z šedesátých let 19. století. V šedesátých letech 19. století byl císař politickými a vojenskými neúspěchy donucen ke změně od absolutistické ke konstituční formě vládnutí. (Wikimedia Public Domain)

Časové vymezení bylo původně zvoleno jako úsek mezi lety 1839 až 1871, a to především s ohledem na důležité mezníky ve vývoji lékařské vědy 19. století. V roce 1839 byla poprvé vydána monografie profesora Josefa Škody Pojednání o poklepu a poslechu, která okamžitě obrátila zraky tehdejšího medicínského světa směrem k Vídni a stala se inspirací pro lékaře v desítkách zemí.4 Na počátku sedmdesátých let 19. století pak již byly výsledky Druhé vídeňské lékařské školy nejen natolik zjevné, že o nich už nebylo sporu, ale že nepochybně umožnily jak současníkům v mnoha zemích, tak zejména mladší generaci lékařů posunout medicínu podstatně dále. Rok 1871 přinesl po mnoha letech politického napětí v Evropě a několika velmi významných válkách evropských velmocí zklidnění. To se vedle každodenního života výrazně spolu s jinými oblastmi vědy projevilo i v oblasti věd medicínských. Z války mezi Pruskem a Francií se v tomto roce do Vídně vrátily přední lékařské osobnosti, které ve válkami jen minimálně nepřímo dotčeném významném evropském městě, obohaceny zkušenostmi z bojišť, polních nemocnic a lazaretů, mohly v klidu navázat na dílo zakladatelů a dalších protagonistů Druhé vídeňské lékařské školy, s nimiž již dříve spolupracovali. Na Vídeňské univerzitě k tomu byly Druhou vídeňskou lékařskou školou vytvořeny podmínky a její vůdčí osobnosti se v té době již delší dobu těšili přízni obyvatelstva, dvora i samotného císaře, který v té době již po skoro dvaceti letech málo úspěšného absolutistického vládnutí začal panovat dualistickému soustátí, vybavenému nezvykle moderní prosincovou ústavou z roku 1867.

Sjednocení Německa – vyhlášení Německého císařství 18. ledna 1871. Jedna z událostí, která ovlivnila moderní dějiny. Zrcadlový sál ve Versailles. (Wikimedia Public Domain)

Na druhé straně tehdejší dovršení sjednocení Německa a vyhlášení Německého císařství v zrcadlovém sále ve Versailles v lednu roku 1871 otevřelo velké možnosti pro rychlý vzestup medicíny na území této nové ambiciózní velmoci, jejíž síla a význam rychle stoupaly. Byly tím vytvořeny podmínky jak pro plodnou, tak někdy i ostrou odbornou a vědeckou konkurenci ve střední Evropě. Vedle toho v poslední čtvrtině 19. století nabral mnohem výraznější tempo také pokrok v mnoha dalších vědách a začala akcelerace vědecko-technické revoluce, kterou stárnoucí reprezentanti Druhé lékařské vídeňské školy již dříve prozíravě předvídali a na sklonku svého života vítali, ale po roce 1871 do ní již přímo aktivně nezasáhli.

Není proto možné poněkud necitlivě ukončit zkoumání Druhé vídeňské lékařské školy přesně v roce 1871, jakkoli je tato mez očividně důležitá. Důvodem, proč se však autor této knihy tento poněkud uměle navržený mezník alespoň rámcově snaží respektovat, je skutečnost, že po rakousko-uherském vyrovnání z roku 1867, po vzniku Německého císařství v roce 1871 i po dalších významných historických událostech byly rokem 1871 na nějaký čas završeny zásadní politické změny jak v habsburské monarchii, tak i v celé Evropě, byť drobnější i větší politické střety byly nadále na denním pořádku.5 Tyto změny a následné geopolitické uspořádání kontinentu, nastupující po prusko-rakouské a prusko-francouzské válce, zároveň, jak již bylo naznačeno, vytvářely podmínky pro pozvolný přesun vrcholné medicíny z Vídně do Německa, které jako trvale sílící velmoc začalo dominovat kontinentální Evropě i v tomto směru. Jakkoli byla i nadále ve Vídni pěstována špičková lékařská věda a metropole na Dunaji stále zůstávala v očích mnohých Mekkou tehdejší medicíny, nebylo v poslední čtvrtině 19. století, snad s výjimkou Billrothovy chirurgie, postavení vídeňské medicíny již tak výrazně dominantní, jako tomu bylo za vrcholného rozkvětu Druhé vídeňské lékařské školy, tedy v období, které je pro zpracování tématu v této knize zvoleno. Na druhé straně právě tato skutečnost svědčí pro nepopiratelnou dominanci Druhé vídeňské lékařské školy ve světovém měřítku po několik vymezených desetiletí.

Josef Andreas Stifft (1760–1836). Jeden z hlavních zastánců starých pořádků v oblasti zdravotnictví. (Wikimedia Public Domain)

Bez jakékoli pochybnosti je zřejmé, že by bylo možné ohraničit zkoumané období i jinými mezníky, například stanovit jeho začátek rokem 1836, kdy zemřelého zastánce a restaurátora starých pořádků na půdě medicíny a zdravotnictví v Rakousku, Josefa Andrease von Stiffta, osobního lékaře císaře Františka I., vystřídal vysoce pokrokový a na tehdejší dobu velmi liberální dvorní rada Ludwig von Türkheim, nejen spolupracovník kancléře Metternicha, ale celé pětičlenné státní konference. Ta řídila politiku říše v době vlády císaře Ferdinanda I. (V.) Dobrotivého. Avšak právě pro zdůraznění českého pohledu na celou problematiku považuje autor za nejvhodnější začít výklad až o tři roky později, kdy Škodova monografie s neopomenutelným háčkem nad autorovým příjmením získala světový ohlas. Aby však byl výklad dostatečně srozumitelný a vyzněl uceleně, nelze se na některých místech v nejnutnějším rozsahu ubránit jak přesahu do let před rokem 1839, dokonce až do první poloviny 18. století, tak i do období po roce 1871. Napomáhá to lepšímu vysvětlení a pochopení jak kořenů, tak návazností Druhé vídeňské lékařské školy.

Ludwig Türkheim (1770–1846). Vůdčí osobnost modernizace zdravotnictví v Rakousku před rokem 1848. (Wikimedia Public Domain)

Ferdinand I. (V.) Habsbursko-Lotrinský, zvaný Dobrotivý, rakouský císař v letech 1835–1848 (1793–1875). Za dlouhodobě nemocného císaře vládla státní rada. Po revolučních událostech roku 1848 abdikoval 2. prosince v Olomouci ve prospěch svého synovce. (Wikimedia Public Domain)

Nejvýznamnější reprezentanti Druhé vídeňské lékařské školy Karel Rokitanský, Josef Škoda a Ferdinand Hebra opřeli svoji odbornou a vědeckou dráhu ve třicátých letech 19. století o vše pozitivní, co zbývalo z již dohasínající První vídeňské lékařské školy. Ale již ve čtyřicátých letech předbřeznové doby dosáhli nesporně významných úspěchů svojí vlastní usilovnou průkopnickou prací, opřenou o nesmírnou píli i nadání každého z nich. Některé z těchto zřetelných úspěchů přitom byli nuceni složitě, komplikovaně a v určitých momentech též neohroženě a statečně obhajovat, a bojovat tak za vědecké objevy a postupy své i jiných svých vrstevníků, aby je po revoluci roku 1848 již s větším úspěchem mohli prosazovat jak na Vídeňské univerzitě, tak na celosvětové úrovni. Vrchol jejich slávy proto navzdory politickému systému neoabsolutismu v prvních letech vlády Františka Josefa I. nastal až v padesátých letech 19. století a pokračoval i v následující dekádě, kdy se těmto geniálním lékařům dostalo ve Vídni i ve světě zaslouženého docenění vědeckého, hmotného i společenského.

Mladý císař František Josef I. Převzal vládu v Olomouci 2. prosince 1848 a v březnu 1849 rozpustil v Kroměříži říšský sněm, čímž zahájil období neoabsolutismu. (Wikimedia Public Domain)

V sedmdesátých letech 19. století se ve Vídni prosadila další generace vynikajících lékařů, která převážně vědomě, avšak také přirozenou každodenní intuitivní spontánností, jež je opřena o každodenní návštěvy a práci u lůžek nemocných, plynule navázala na zakladatele Druhé vídeňské lékařské školy, aby záhy poté mohla jít svojí vlastní cestou. Někteří z nich, jako například Theodor Billroth, Eduard Albert nebo Vincenz Czerny či Ferdinand Arlt, byli nejen hlavními reprezentanty zakladatelské generace Druhé vídeňské lékařské školy pro působení ve Vídni získáni, ale v počátcích své profesní dráhy jimi byli rovněž různými způsoby podporováni a motivováni. Mimo jiné i z těchto důvodů není možné jejich činnost a úspěchy od Druhé vídeňské lékařské školy striktně oddělit, jak to například učinil významný rakouský historik Helmut Rumpler, jenž poněkud diskutabilně a snad i málo citlivě zřetelně oddělil Billrothovu éru od Druhé vídeňské lékařské školy.6 Při bližším odborném medicínském pohledu je však očividně zřejmé propojení mezi vídeňskou chirurgií šedesátých až devadesátých let v čele s Theodorem Billrothem a jeho rivalem Eduardem Albertem na straně jedné a patologickou anatomií a vnitřním lékařstvím, reprezentovanými Karlem Rokitanským, Josefem Škodou a jejich žáky ve čtyřicátých až sedmdesátých letech na straně druhé. Dle autorova názoru nelze stavět jinak nesporně vynikající úspěchy Billrothovy chirurgie nad úspěchy Škodovy interny či Rokitanského patologie, které zásadním způsobem ovlivnily medicínu o dvě až tři desetiletí dříve, před příchodem Billrotha z Curychu do Vídně. Naopak, jen díky osobním zásahům a vlivům vůdčích osobností Druhé vídeňské lékařské školy na vídeňské a sekundárně i na pražské univerzitní půdě mohli Billroth a jeho vrstevníci a žáci posunout lékařskou vědu o další velký krok vpřed. A stejně tak ji paralelně ve sjednoceném Německu posunovala celé plejáda slavných jmen, mezi nimiž dominovali velcí chirurgové, jejichž jména jsou zmíněna níže.

Při formulaci otázek, týkajících se cílů této knihy, nelze pominout dotaz, zda úspěchy Druhé vídeňské lékařské školy lze zařadit mezi největší úspěchy celé lékařské vědy, a zda tudíž představují skutečně významný zásadní přínos pro celé lidstvo. Je logické, že pokud by tomu tak skutečně bylo, pak by ovšem šlo o vrcholné úspěchy osobností českého národa v celé jeho historii, a tudíž by si tyto úspěchy právem zasloužily zvýšenou pozornost předních českých historiků, nejen amatérů z řad lékařů. Tato pozornost se však nyní jeví spíše jako marginální. Příkladem je jinak hodnotná syntéza kolektivu šesti českých autorů v čele s Václavem Veberem Dějiny Rakouska z roku 2002, v níž jediná krátká zmínka o řadě významných lékařů z období Druhé vídeňské lékařské školy i doby pozdější je učiněna na několika málo řádcích na straně 457.7

V tomto jediném odstavci je několik nepřesností až chyb, jejichž rozbor ale nemá v úvodu této knihy smysl. Avšak právě tam a právě těmito nepřesnostmi lze demonstrovat onu marginalizaci. Situace je nepochopitelná o to více, že v odborné lékařské literatuře české, rakouské i v článcích autorů jiných národností z medicínského prostředí lze nalézt mnohem větší zájem a objektivnější posouzení problematiky. Kritika této marginalizace lékařských věd některými historiky se navíc jeví o to oprávněnější, že jen o několik stránek dále věnují titíž autoři, zdaleka ne nezkušení historici, podstatně větší pozornost podrobnostem z operet, Krachpolce a podobným margináliím kulturním, v jedné řadě s opravdu vrcholnými uměleckými díly a činy.8 Jednotlivým osobnostem z oblasti kultury je věnováno mnohem více prostoru než všem slavným vědcům a lékařům světových jmen dohromady. Otázka, proč je většinou v historických pracích kultuře věnována větší pozornost než vědám, by zajisté vydala na rozsáhlé téma, přesahující účel této monografie. Netřeba však jitřit rozdíly a spory mezi přírodními a společenskými vědami. Autor sám se domnívá, že kultura je jak širokým masám, tak i odborně vzdělaným historikům přece jen objektivněji srozumitelnější a nejednou i sympatičtější než medicína, ačkoli snad není častějšího tématu lidské konverzace než výměny názorů na vlastní i cizí neduhy, při nichž se i málo medicínsky vzdělaný diskutér(ka) stává svrchovaným lékařským odborníkem či odbornicí.

Cílem druhé kapitoly knihy je vysvětlit již zmíněné pojmy První a Druhá vídeňská lékařská škola, poukázat na jejich vzájemnou návaznost a specifikovat jejich zasazení do širšího historického rámce, v němž vznikly, vyvíjely se a dospěly až ke svému vrcholu. Dalším cílem této kapitoly je osvětlit spory o staré a moderní lékařské metody v předbřeznové době, a to především na příkladu tehdejších závažných a dramatických sporů o zásadní objevy a postupy porodníka Ignaze Semmelweise a později také na příkladu takzvaného terapeutického nihilismu Josefa Škody, dozajista přinejmenším nihilismu velmi diskutabilního. Tomu odpovídá i závěr této kapitoly, kterou tvoří část věnovaná podrobněji osobnosti Ignaze Semmelweise, jeho dílu a statečnému zápasu Josefa Škody, Karla Rokitanského i Ferdinanda Hebry o prosazení jeho vědecké doktríny. Příběh Semmelweisovy osobnosti je ve druhé kapitole zcela záměrně předřazen třetí kapitole publikace, jakkoli to ne vždy odpovídá časové ose popisu událostí. Z logiky medicínského vývoje oné doby to však má své opodstatnění. Určitě je pak lépe možné pochopit postoje a celkový význam hlavní trojice Druhé vídeňské lékařské školy.

Zásadní částí třetí kapitoly, kterou je nutné považovat za nosnou část knihy, a tudíž i za jádro celé monografie, jsou pasáže, podrobněji zaměřené na největší české lékařské osobnosti období vzniku a vrcholu Druhé vídeňské lékařské školy, jimiž byli profesoři Karel Rokitanský, Josef Škoda a Ferdinand Hebra. Záměrem je nejen stručně představit jejich životní dráhy, ale zejména vysvětlit, jaké byly jejich největší činy a objevy a jaký byl jejich přínos pro lékařskou vědu. O něco méně podrobně je v této kapitole věnována pozornost dalším dvěma významným osobnostem, které stály po boku výše uvedené trojice při formování celé Druhé vídeňské lékařské školy, profesorům Josefu Hyrtlovi a Jakobovi Kolletschkovi a ještě méně Janu Oppolzerovi, který přímo nestál při vzniku školy, byť ji velmi významně doplnil.

Třetí kapitola navíc rovněž rozšiřuje výčet osobností Druhé vídeňské lékařské školy o další spolupracovníky a přímé žáky jejích hlavních zakladatelů, tedy jak o vrstevníky, tak i o další bezprostřední pokračovatele, a to s jasným cílem potvrdit široký záběr školy a její dalekosáhlý význam. U spolupracovníků a přímých žáků hlavních osobností charakterizuje autor jejich význam a přínos již jen velmi stručně, úměrně limitovanému rozsahu původní kvalifikační práce, a stejně tak i pro jejich poněkud menší význam a přínos pro Druhou vídeňskou lékařskou školu a pro medicínu jako celek, při porovnání s významem jejích vůdčích osobností. Bez ohledu na tuto stručnost se však tento přehled snaží dokázat nejen velmi široké pole působnosti celé školy, ale stejně tak i rychlé prosazení jejích myšlenek do široké medicínské praxe v mnoha zdánlivě vzdálených oborech. Lze říci, že v průběhu dvou desetiletí šlo o exponenciální vzestup. Tato obsáhlá kapitola je zakončena přehledem mladší generace, která dle časové osy již z větší části stála mimo vlastní Druhou vídeňskou lékařskou školu, avšak ve svém díle na zakladatele Druhé lékařské vídeňské školy úzce navazovala. Tímto zařazením je mimo jiné vysvětleno i překročení původního časového vymezení do budoucnosti za rok 1871.