© Jozef Špánik, 2022

Photos © Archiv České provincie Tovaryšstva Ježíšova v Praze, Archiv MZV, Archiv římskokatolické farnosti Babice u Lesonic, Národní archiv Praha, Regionální muzeum Mělník, sbírka Památníku Lidice, sbírka ČsOL, sbírka ČsOL Mladá Boleslav, VÚA-VHA Praha, Ústřední archiv Církve československé husitské, rodinný archiv Jarmily Erbanové, rodiny A. Petrofa, rodiny J. Všetuly, sbírky Miroslava Brože, Enza Ciaraffy, Jiřího Charfreitaga, Petra Janovského, foto Stanislav Pítr, Giovanni Rosalia, Mario Salzano, Jozef Špánik, 2022.

Cover art © Lukáš Tuma, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-87919-93-4 (Československá obec legionářská)

ISBN 978-80-278-0083-4 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-278-1202-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1203-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1204-2 (pdf)

MOTTO:

Buďme, bratři, hrdí na to, že jsme byli příslušníky domobraneckých praporů z Itálie, naší druhé zahraniční armády, že jsme pro vlast něco udělali; válka byla nám trpkou školou života, ale vrátili jsme se jako muži ucelení, jako vojáci pro vlast nadšení s pevnou vůlí dát státu k disposici svoje životy. Nechť vzpomínka na dobu strávenou u domobraneckých praporů je nám všem vzpruhou a zároveň pobídkou k další práci pro vlast, až snad někdy budem umdlévat, lhostejnět a zoufat nad smutnou a bídnou přítomností.

Jan Kočvara, střelec 46. domobraneckého praporu

OBSAH

Předmluva

Úvod

PRVNÍ ČÁST Historie československé domobrany v Itálii

Italská fronta v letech 1915–1918 a vznik československé legie

Historie československé domobrany v Itálii

Vznik a formování

Domobranci zařazení do jednotek čs. legie v Itálii

Českoslovenští občané německé národnostiv řadách domobraneckých praporů

„Staří“ a „noví“ zajatci v československé domobraně

Polská obdoba československé domobrany v Itálii

Velitelský sbor československé domobrany v Itálii

Kulturní, osvětové a sportovní aktivity čs. domobranců

Duchovní služba československé domobrany a širší aspekty jejího vzniku

Návštěva generála Štefánika u domobraneckých praporů

Návrat domobraneckých jednotek do vlasti

Československá domobrana v republice

Využití jednotek československé domobranyve vlasti v kontextu bezpečnostní situace

Stabilizace situace v německojazyčných oblastech republiky

Služba domobraneckých jednotek na Těšínsku

Služba domobraneckých praporů na severním Slovensku – Spiš a Orava

Slovensko 1919 – boje proti maďarské Rudé armádě

Bojové akce 2. domobraneckého praporu na Slovensku

Bojové akce 5. domobraneckého praporu na Slovensku

Bojové akce 6. domobraneckého praporu na Slovensku

Bojové akce 7. domobraneckého praporu na Slovensku

Bojové akce 10. domobraneckého praporu na Slovensku

Bojové akce 18. domobraneckého praporu na Slovensku

Bojové akce 34. domobraneckého praporu na Slovensku

Bojové akce 39. domobraneckého praporu na Slovensku

Kulometné roty domobraneckých praporů číslo 11, 21 a 26 na Slovensku

Boje domobranců na Slovensku a obrněné vlaky

Československý náhlý vojenský soud a tragédie u obce Velký Lapáš

Situace na Slovensku po skončení maďarsko-československé války a zánik Maďarské republiky rad

Československá domobrana a bilance bojů na Slovensku

Poděkování prezidenta Masaryka Itálii po návratu čs. domobranců do vlasti

Vznik jednotné československé armády

Českoslovenští domobranci na generálním konzulátu v terstu a návrat legionářů ze Sibiře

Domobranci jako aktéři dramatických i všedních kapitol československé historie po roce 1920

Domobranci za první republiky

Svaz čs. domobrany z Itálie

Československo a Itálie v meziválečném období

Českoslovenští legionáři a jejich vztah k fašistické Itálii do roku 1938

Domobranci za druhé světové války

Epilog

Domobranci po roce 1945

DRUHÁ ČÁST Osobnosti československé domobrany z Itálie

Funkcionáři Svazu čs. domobrany

Vojenské osobnosti

Osobnosti československé diplomacie

Duchovní v čs. domobraně

Osobnosti kultury v čs. domobraně

Domobranecké osobnosti v dalších civilních profesích

Německojazyční domobranci

TŘETÍ ČÁST Památná a pietní místa československé domobrany z Itálie

Celkové ztráty československých domobranců v letech 1918–1920

Itálie – domobranecké hřbitovy, zajatecké tábory a památníky

Slovensko

Česká republika

Etiopie

Závěr

PŘÍLOHY

Příloha 1 Seznam československých důstojníků velitelství čs. domobrany

Příloha 2 Velitelé a techničtí rádci domobraneckých praporů

Příloha 3 Přehled odjezdu domobraneckých praporů do Československa

Poděkování autora

Prameny a literatura

PŘEDMLUVA

Vážení čtenáři,

Československá obec legionářská pravidelně navštěvuje místa spojená s boji a pobytem našich vojáků v Itálii. Vždy jsou zde vzpomínány osudy a činy našich legionářů, uctíváme však i památku vojáků rakousko-uherské armády z Českých zemí. Až v poslední době, a to i díky aktivitám autora této knihy, je pozornost věnována také příslušníkům čs. domobrany, naší tzv. druhé zahraniční armády. Toto „opomenutí“ jen podtrhuje dějinné peripetie a osudy jejích příslušníků. A je velkou křivdou, že se tak děje a určitě si to domobranci nezaslouží! Vždyť řada z nich projevovala národní cítění již během své vojenské služby v armádě habsburské monarchie a nejeden za to byl potrestán. Je mezi nimi mnoho mužů, kteří by okamžitě do čs. legií vstoupili, ale nenaskytla se jim vhodná příležitost. Svou odvahu a lásku k vlasti prokázali příslušníci domobraneckých praporů v roce 1919 během bojů s maďarskými bolševiky na Slovensku a při neméně nebezpečné ostraze státní hranice mladé republiky. Mnoho z nich zde položilo své mladé životy.

V meziválečném období se domobranci uznání svých činů na vzniku a uhájení republiky, na rozdíl od legionářů, nedočkali. Nezatrpkli však, a když se na konci třicátých let 20. století Československo ocitlo v ohrožení, opět se postavili na jeho obranu. Po podepsání mnichovské dohody se mnoho z nich zapojilo do odboje proti okupantům. Někteří odešli do zahraničí k exilové armádě, jiní se připojili k domácímu odboji. A mnoho domobranců opět v boji za vlast zaplatilo cenu nejvyšší.

Po osvobození se tak domobranci stali integrální součástí Československé obce legionářské a jejími platnými a aktivními členy. O jejich aktivitách a přínosu v boji za svobodu již nebylo pochyb. Bohužel to trvalo jen krátce. Únor 1948 přinesl do republiky novou diktaturu, jejíž obětí se stalo mnoho členů ČsOL. Novému režimu se nelíbil jejich demokratický duch a spětí s masarykovskou republikou. Nejeden z domobranců byl perzekvován a šikanován. Společnost na ně, stejně jako na legionáře, měla zapomenout. A dnes musíme říct, že se to téměř povedlo. Ač se domů na konci první světové války z Itálie vrátilo na 60 000 domobranců, dnes jejich historii skoro nikdo nezná. Jsem tak rád, že vznikla tato kniha, která jejich historii přibližuje z mnoha úhlů pohledu. Doufám, že tak přispěje k tomu, že se na domobrance nejen nezapomene, ale že se dostanou do širšího povědomí. Určitě si to zaslouží. Pro vlast toho totiž vykonali mnoho!

plk. v. v. MUDr. Pavel Budinský, Ph.D., MBA

předseda Československé obce legionářské

ÚVOD

Hlavním podnětem pro napsání této knihy se staly společné česko-italské projekty k připomenutí 100. výročí událostí první světové války a vzniku nezávislé Československé republiky. Tyto projekty a s nimi spojené pietní akce se týkaly především české a slovenské vojenské historie. Československá armáda totiž vznikla dříve než samostatný československý stát, za který její příslušníci bojovali. Proto je zcela pochopitelné, že si v této souvislosti vybavíme především příslušníky československých legií z Ruska, Francie a Itálie, případně československé dobrovolníky v srbské armádě. Bílým místem naší vojenské historie však po dlouhou dobu zůstávala československá domobrana z Itálie, nazývaná též druhá československá armáda. Tato armáda se začala formovat na italském území v prosinci 1918, jen několik týdnů po rakousko-uherské kapitulaci a skončení posledních bojů na italské frontě. Jejími příslušníky se stali bývalí vojáci rakousko-uherské armády, kteří většinou závěrem války padli v Itálii do zajetí a následně se zde v zajateckých táborech dobrovolně přihlásili ke vstupu do ozbrojených sil nově vzniklé Československé republiky. Českoslovenští domobranci z Itálie sice neměli status legionářů ze zákona a na rozdíl od příslušníků československé legie v Itálii neměli právo nosit klobouk italských alpinů, nezaslouží si však, aby se jejich památka zcela vytratila z naší paměti. Celkový počet příslušníků československé domobrany z Itálie činil více než 60 000 vojáků, jedná se tak o jednu ze tří nejpočetnějších zahraničních dobrovolnických armád československé historie. Početní stav domobrany je totiž srovnatelný s celkovými počty příslušníků československé legie v Rusku z doby první světové války a československého armádního sboru v Sovětském svazu z doby druhé světové války.

Československým domobrancům byl později přiznán status dobrovolců z let 1918–1919, protože se aktivně a dobrovolně přihlásili ke službě v československé armádě, místo toho aby pasivně čekali v italských zajateckých táborech na svou repatriaci. Domobranci byli připraveni nasadit životy na obranu své nově samostatné vlasti. Republika totiž v průběhu prvního roku existence musela opakovaně použít vojenskou sílu na obranu své územní integrity a pro zajištění plné kontroly nad některými částmi svého území. Československá domobrana z Itálie se tak po návratu domů stala důležitou součástí nové československé armády, složené z příslušníků domácího vojska (bývalé české a slovenské jednotky rakousko-uherské armády) a z příslušníků československých legií z Francie a z Itálie. Ruští legionáři byli v té době ještě zapojeni na Sibiři do bojů s bolševiky. Českoslovenští domobranci se bezprostředně po návratu z Itálie zapojili do vojenských operací, jejichž cílem byla stabilizace a zklidnění situace v pohraničních oblastech. Neslavnější kapitolou domobranecké historie se stala účast v boji proti maďarským bolševikům na Slovensku během krátké a nevyhlášené, ale o to intenzivnější maďarsko-československé války. Svou disciplinovaností, vlastenectvím i svými vojenskými kvalitami českoslovenští domobranci získali v té době plným právem respekt svých velitelů i spolubojovníků. Několik desítek z nich položilo své životy během těchto bojů a během dalších vojenských operací vedených na obranu Československa. Plně tak prokázali, že byli přímým pokračováním československých legií a že s legionáři sdíleli stejné vlastenecké a demokratické principy a ideály, včetně sokolského ducha.

Řada domobranců se stala v meziválečném období československými vojáky z povolání. Mezi těmi, kteří si zvolili návrat do civilního života, najdeme řadu výrazných osobností, které vynikly například v oblasti vědy a kultury nebo se staly významnými podnikateli. Po vypuknutí nového válečného konfliktu se s bývalými domobranci setkáváme v řadách domácího i zahraničního československého odboje proti nacistické okupaci.

Cílem této knihy je připomenout historii čs. domobrany od jejího vzniku až do zániku domobraneckých praporů i další osudy jejích příslušníků. V textu jsou často citovány vzpomínky bývalých československých domobranců, publikované většinou ve třicátých letech 20. století. Domobranecké autory těchto textů lze tudíž považovat za spoluautory této knihy, jejímž hlavním cílem je připomenout tyto neprávem pozapomenuté hrdiny naší moderní historie.

VĚNOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji památce generálů Hynka Gibiše a Eugenio Beauda a všech příslušníků praporů československé domobrany v Itálii, jejich legionářských i italských velitelů a památce domobranců, kteří sloužili v řadách československé legie v Itálii.

PRVNÍ ČÁST

HISTORIE ČESKOSLOVENSKÉ DOMOBRANY V ITÁLII

ITALSKÁ FRONTA V LETECH 1915–1918 A VZNIK ČESKOSLOVENSKÉ LEGIE

Itálie vyhlásila válku Rakousku-Uhersku 23. května 1915 a následně byly zahájeny vojenské operace. Boje mezi italskými a rakousko-uherskými jednotkami probíhaly především v alpském terénu. Hlavní fronta se nacházela na území dnešního Slovinska, na řece Soči, kde se až do září 1917 uskutečnilo celkem jedenáct velkých bitev. Další fronta na italském bojišti probíhala rovněž v horském terénu, v Benátsku a na území tehdejšího jižního Tyrolska, dnešního italského regionu Trentino – Alto Adige. Dne 24. října 1917 zahájila rakouská armáda posílená o německé jednotky vítěznou bitvu u Caporetta (dnešní slovinské město Kobarid), po které útočící jednotky pronikly hluboko do italského území. Jejich postup se zastavil až 12. listopadu 1917 na řece Piavě, pouze několik kilometrů od Benátek. V červnu 1918 zde proběhla poslední rakousko-uherská ofenziva, která byla italskými jednotkami po těžkých bojích úspěšně odražena. Na italské straně bojovaly i britské a francouzské pluky a došlo zde rovněž k prvnímu většímu bojovému nasazení československých legionářů v Itálii mimo jejich předchozí výzvědné akce. V závěrečném období války, od května 1918, bojovali italští vojáci proti rakousko-uherské armádě i na vedlejším bojišti na území Albánie. Závěrečná italská ofenziva probíhala ve dnech 24. října až 4. listopadu 1918 v Benátsku i na vedlejších bojištích a vstoupila do historie jako bitva u Vittorio Veneta. V jejím průběhu došlo k vyhlášení samostatnosti nástupnických států Rakouska-Uherska včetně Československa, v konečné fázi tak proti Italům fakticky bojovaly jednotky již neexistujícího státu. Příměří mezi znepřátelenými stranami bylo podepsáno ve Villa Giusti poblíž města Padova dne 3. listopadu 1918 s platností od následujícího dne.

Československý vojenský odboj v Itálii vznikl později než ve Francii, Rusku nebo Srbsku. Jeho rozvoj byl poměrně pomalý. V Itálii nebylo mnoho českých a slovenských krajanů, kteří by podpořili odbojovou akci. Od vstupu Itálie do války v roce 1915 sice bylo v italských zajateckých táborech internováno velké množství českých a slovenských zajatců, ale byli rozptýleni na mnoha místech. Teprve na počátku roku 1917 byli zajatí Češi a Slováci soustředěni v táboře Santa Maria Capua Vetere v jihoitalském regionu Kampánie. Tam byl dne 17. ledna 1917 založen Československý dobrovolnický sbor vedený sokolským náčelníkem Janem Čapkem. V létě roku 1917 byli čeští a slovenští zajatci přesunuti do tábora v kartuziánském klášteře ve městě Padula u Salerna. V říjnu 1917 měl Československý dobrovolnický sbor 4 000 členů. Prvními československými jednotkami, které vznikly v Itálii již na podzim 1917 improvizovaně z potřeb nižších italských velitelů a bez souhlasu italské vlády, byly oddíly výzvědčíků, zformované u štábů některých italských armád. Postupně tak vzniklo devět československých výzvědných rot, z nichž každá byla přidělena určité italské armádě po celé délce fronty od švýcarských hranic až po Jaderské moře. V únoru 1918 vznikly v Padule a na dalších místech československé pracovní oddíly – celkem sedm neozbrojených pracovních praporů, které se podílely v provincii Mantova na stavbě italských opevnění.

Díky systematickým aktivitám generála Milana Rastislava Štefánika podepsala italská vláda s Československou národní radou (zastoupenou generálem Štefánikem) 21. dubna 1918 dohodu o zřízení samostatného československého vojska v Itálii. V krátké době vznikla ve Folignu přílivem českých a slovenských dobrovolníků z pracovních praporů i ze zajateckých táborů 6. československá střelecká divize o dvou brigádách. Celkem vzniklo v Itálii šest střeleckých pluků čs. legie: 31., 32., 33., 34., 35. a 39. Jako první, mimo předchozích akcí československých výzvědčíků, zasáhl v červnu 1918 do bojů na Piavě I. prapor 33. čs. střeleckého pluku, který utrpěl značné ztráty za bojů u lokalit San Donà di Piave a Fossalta di Piave. Po dokončení výcviku se československá divize v polovině srpna 1918 přesunula na Monte Altissimo, kde obsadila úsek od Gardského jezera až k městečku Brentonico. Svůj nejvýznamnější boj svedli její příslušníci dne 21. září 1918 o opevnění na kótě Doss Alto. Italští legionáři měli nejvíce popravených ze všech legionářských jednotek. Na základě rozsudků rakousko-uherských vojenských soudů bylo popraveno celkem 46 československých legionářů zajatých v boji. Po skončení první světové války byla v Padově legionářská divize reorganizována na československý armádní sbor o síle 20 000 mužů. Od 15. do 26. prosince 1918 byl sbor přepravován v 73 vlakových transportech do nedávno vzniklé Československé republiky, kde byli jeho příslušníci nasazeni do bojů na Těšínsku a na Slovensku.[1]

Defilé 33. čs. střeleckého pluku u Ferrary di Monte Baldo v regionu Veneto (VÚA-VHA).

HISTORIE ČESKOSLOVENSKÉ DOMOBRANY V ITÁLII

VZNIK A FORMOVÁNÍ

Československá domobrana v Itálii, vojenská jednotka o celkovém počtu 60 000 mužů, vznikla na italském území bezprostředně po skončení bojů první světové války z vojáků, kteří se nově stali občany právě vzniklé Československé republiky. Tomuto armádnímu sboru se také říká „druhá československá armáda“, protože vznikla později než pluky československé legie v Itálii.

Po závěrečné italské ofenzivě u Vittorio Veneta padlo počátkem listopadu 1918 do italského zajetí více než 350 000 rakousko-uherských vojáků, mezi nimi i velké množství Čechů, Slováků a mužů dalších národností žijících na území Čech a Slovenska. Italové a jejich spojenci zajali převážnou většinu mužů v uniformě nyní již zaniklé monarchie, kteří se v té době nacházeli ve frontové oblasti i v její blízkosti a nepodařilo se jim ustoupit na rakouské území. Existovaly však i výjimky, například Viktor May, tehdejší příslušník c. k. pěšího pluku č. 11 líčí ve svých válečných memoárech, že jeho skupině asi 50 českých a německojazyčných vojáků z Podkrkonoší povolili italští bersaglieři dne 6. listopadu 1918 v okolí města Cormons (dnešní italský region Friuli – Venezia Giulia) volný návrat do vlasti poté, co se prokázali jako Češi.[2] Pro vznikající čs. ozbrojené síly měl například velký význam střelecký pluk č. 30 z Vysokého Mýta, jehož příslušníci se rovněž vyhnuli italskému zajetí a vrátili se do vlasti i se svou výzbrojí.[3] Koncem roku 1918 se významným způsobem podíleli na první fázi operací čs. armády na Slovensku.[4]

Během první světové války byly životní podmínky zajatců v táborech umístěných převážně ve střední a jižní Itálii ve většině případů snesitelné.[5] Itálie však nebyla po rakousko-uherské kapitulaci připravena na tak velké množství zajatců, bylo proto nutné je umístit do značně provizorních zajateckých táborů většinou v severní Itálii, a to v často nevyhovujících podmínkách. Část těchto vojáků spala pod stany nebo dokonce pod širým nebem. Sníh přitom v roce 1918 napadl v severní Itálii již 23. listopadu.[6] Nebylo pro ně k dispozici ani dostatečné množství potravin. Zajatci byli navíc většinou tělesně i psychicky oslabeni předchozími válečnými útrapami, spojenými s těžkými boji na frontě, nedostatečnou stravou, řada z nich trpěla i následky válečných zranění. Častý byl rovněž výskyt epidemií, například „španělské chřipky“. Rozpad Rakousko-Uherské monarchie a jejích ozbrojených sil byl spojen i s demoralizací vojáků právě zaniklého státu a občas i s konflikty mezi muži různých národností.

Čeští vojáci rakousko-uherské armády jdou pod červenobílými prapory do italského zajetí, listopad 1918 (VÚA-VHA).

Vojenský lékař Jan Weber, pozdější důstojník zdravotní služby 13. praporu čs. domobrany v Itálii, líčí příchod skupiny českých zajatců do tábora v lokalitě Castel d´Azzano v okolí Verony dne 10. listopadu 1918 následně: „Představovali jsme si, že v táboře zajateckém budou nějaké baráky pro ubytování zajatců, ale když jsme se druhý den ráno po našem příchodu do Castel d´Azzana probudili, všechny takové naše představy vymizely úplně. O nějakém bydlení nebylo ani řeči. Ohromné široké lány bahnité půdy, ohražené vysokou kamennou zdí, toť celý zajatecký tábor, nikde ani toho nejchatrnějšího baráku pro zajatce.“[7] Jaroslav Výborný, který padl do zajetí jako rakouský praporčík a později se stal důstojníkem čs. domobrany, popsal své první dny v italském zajetí takto: „Ve Storu byl první koncentrační tábor. Ale bylo zřejmé, že na této frontě Italové nikdy nepočítali s větším počtem zajatců. Tábor byl tak nabit lidmi, že jsme se nemohli hnout. Dostali jsme se sice šťastně do jednoho baráku, ale do rána byl barák ‚průhledný‘, protože ti, co spali venku, trhali z něho jednu desku po druhé, aby měli čím topit.“[8] Pozdější domobranecký poddůstojník Vladimír Sýkora popsal ve svém deníku stravu českých zajatců v listopadu 1918: „Dnes začínáme jísti koňské maso z těch ubohých rakouských zajatých koní. Mimo maličké porce tohoto několik dekagramů rýže a chleba tvoří vše, co denně dostáváme. Nadporučík snaží se nám vysvětliti, že tímto nedostatkem není vinna italská vláda, nýbrž ohromná spousta zajatců a nezaopatřených obyvatel v obsazených územích, vracejících se do rozstřílených a zničených měst či vesnic. Snad bude později lépe.“[9]

Poručík Rudolf Jansa, tehdejší velitel dělostřelecké baterie, později zařazený k 25. praporu čs. domobrany, byl zajat britskými vojáky[10] na Piavě koncem října 1918. Ve svých poválečných vzpomínkách popsal na základě svých osobních frontových zkušeností různé způsoby zacházení se zajatci, které byly společné pro všechny armády na obou stranách italského bojiště za první světové války: „Mezi Angličany byli gentlemani všelijací a ničemové. Tedy jako v každém národě. A jako v každém bojujícím národě byli nositelé těchto vlastností rozmístěni od fronty do etapy asi takto: Úderníci (první útočná vlna) pod veřejným vlivem alkoholu, chování nevypočitatelného. Fronta: bojovníci s pochopením pro útrapy spolutrpitele na druhé straně, rozdělí srdce s tím, kdo se dostal až k nim a není již nebezpečný, ochotně se ujímají raněných, slovem kavalíři. Čím dále dozadu, tím hůře. A vrchol všeho tvoří vypasený spekulant v konečném zajateckém táboře. Je to přirozené! Statečnost, zbabělost, čestnost, zlodějství atd. mají ve všech národech své nositele, jsou to pojmy nadnárodní a vyšší či nižší hodnota toho kterého národa spočívá jen v procentuální převaze toho kterého typu. Mezi frontovníky rakouské armády byl běžný název pro povaleče a spekulanty vzadu ‚Etappenschwein‘ (přibližný překlad ‚týlové prase‘). A to říkali o vlastních. Což když jim padl do rukou zajatec – tvor nejubožejší z ubohých!“[11] Zajímavé je rovněž Jansovo srovnání mentality italského a britského vojáka: „Italský temperament, tak odlišný od anglického! V návalu nenávisti schopen zabít, třeba odzadu, ale vzápětí rozdělí srdce. Bez kázně a metody. Angličan vždy chladně vypočítavý, zachová odstup a určitou zdvořilost, i když tě nechá methodicky – hladem umírat!“[12]

Příslušníci československé vojenské mise v Římě, vedené legionářským majorem (v tehdejší terminologii československých hodností praporným) Janem Šebou, vypracovali již v říjnu 1918, před konečnou porážkou rakousko-uherské armády, plán na vybudování nových československých jednotek z vojáků, kteří se dostanou do italského zajetí koncem války. Plán byl odeslán 20. října 1918 dr. Edvardovi Benešovi do Paříže, ten jej schválil počátkem listopadu 1918. Italská vláda povolila začátkem prosince 1918 vznik druhé československé armády a okamžitě bylo zahájeno její budování. Noví českoslovenští vojáci měli být odlišeni od československých legionářů, protože na rozdíl od nich se stali příslušníky československých ozbrojených sil až po vzniku republiky. Mezi uniformami československých legionářů a domobranců proto existovaly některé odlišnosti, z nichž nejnápadnější byla rozdílná pokrývka hlavy. Zatímco legionáři nosili klobouk elitních italských horských jednotek – alpinů, domobranci nosili méně elegantní čepici italské pěchoty. V obou případech byl zdůrazněn sokolský duch československých jednotek – na alpinských kloboucích i pěchotních čepicích byla našita černá silueta sokola místo italského orla.

Životní podmínky zajatců byly v Itálii většinou přijatelné. Výjimku tvořily zajatecké tábory na ostrově Asinara v roce 1916, což však bylo způsobeno specifickou situací umístění velkého množství zajatců srbské armády, kteří za sebou měli zimní evakuaci přes albánské hory do italské internace. Na snímku asinarský tábor Campo Perdu III (VÚA-VHA).

Později se pro druhou československou armádu vžil název československá domobrana z Itálie. Původně bylo používáno i označení prapory národní obrany z Itálie, prapory československého národního vojska nebo italštinou ovlivněný název československá teritoriální milice (Milizia Territoriale Cecoslovacca).[13] Označení příslušníků druhé československé armády jako domobranci je poněkud zavádějící, protože to většinou byli bývalí příslušníci bojových jednotek s bohatými vojenskými zkušenostmi z bojů na frontě. Bývalá rakouská domobrana (německy Landsturm) měla charakter záložních jednotek, tvořených muži, kteří z různých důvodů, například věkových, byli klasifikováni jako nezpůsobilí pro službu na frontě. Obdobný charakter měla i zmíněná italská teritoriální milice, která byla určena například pro střežení zajateckých táborů.

První československý prezident T. G. Masaryk si byl dobře vědom významu budování jednotek čs. domobrany v Itálii pro bezpečnost nového státu. Zmínil se o nich i o plucích čs. legií v Itálii a ve Francii již 23. prosince 1918 na Pražském hradě během prvního zasedání ministerské rady, když informoval o své zahraniční činnosti během první světové války: „Italové nám teď dávají 27 000 dobře vyzbrojených vojáků. Francouzi nám mohou dát jen 6–7 000. Naši v Itálii mají nyní celé zařízení, mají své automobily, všechno česky označené, vůbec celý armádní sbor je vypraven velkolepě. Druhých 30 000 mužů nám formují nyní. Kol nového roku máme 30 000 mužů zde. Ti nám jistě dostačí. Když je Němci a Maďaři uvidí a když je budou vidět i naši lidé, vykoná jejich přítomnost svůj úkol politický.“[14]

Hlavním střediskem budování jednotek čs. domobrany se stala nynější severoitalská provincie Varese, ležící v regionu Lombardie. Budoucí českoslovenští vojáci byli nejprve převezeni do velkého zajateckého tábora v blízkosti města Busto Arsizio, kde byli soustředěni v československé části tábora. Zde byli přiděleni do jednotlivých praporů, vykoupáni a převlečeni do nových italských uniforem. Budoucí domobranci byli v Busto Arsizio nejprve podřízeni jako zajatci ostatních národností velitelství tábora, později jim však byl přidělen areál bývalého letiště v Solbiate Olona, a tím se téměř úplně osamostatnili a vedli i oddělenou administrativu.[15] Po složení slibu věrnosti Československu, který byl ekvivalentem vojenské přísahy, se z nich stali řádní vojáci ozbrojených sil nedávno vzniklé republiky. Velitelství čs. domobrany v Itálii sídlilo v městě Gallarate, posádky jednotlivých československých praporů sídlily rovněž v dalších malých městech a obcích provincie Varese jako například v Solbiate Olona, Cairate, Ispra, Angera, Sesto Calende, Somma Lombardo, Cassano Magnano a na mnoha dalších místech. Posádky v lokalitách Viggiù, Saltrio a Clivio sídlily v blízkosti hranice se Švýcarskem. Některé z malých obcí, kde sídlily v roce 1919 československé posádky, se od té doby sloučily s jinými obcemi nebo městečky.

Českoslovenští důstojníci působící v rámci velitelství čs. domobrany a čs. vojenské mise se sídlem v Římě aktivně cestovali po italském území a v zajateckých táborech vyhledávali bývalé rakousko-uherské vojáky, kteří se stali československými občany, aby je informovali o možnosti služby v domobraneckých praporech.

Dalším významným střediskem formování domobraneckých praporů se stal rozsáhlý zajatecký tábor u města Avezzano ve středoitalském regionu Abruzzo, který vznikl již v roce 1916. Tábor měl celkovou ubytovací kapacitu pro pobyt 15 000 zajatců různých národností. Tábor v Avezzanu se stal v průběhu roku 1918, spolu s blízkými rozsáhlými zajateckými tábory u města Sulmona – Fonte d´Amore[16] (určen pro mužstvo a poddůstojníky) a v opatství Badia di Sulmona (určen pro důstojníky a důstojnické aspiranty), významným místem formování jednotek čs. legie v Itálii. Následně zde v prosinci 1918 a během první poloviny roku 1919 vzniklo sedm domobraneckých praporů.[17]

Zajatecký tábor Fonte d´Amore (VÚA-VHA).

V Avezzan se z bývalých zajatců formovaly rovněž jednotky rumunských dobrovolníků. V červnu 1918 zde vznikla rumunská legie v Itálii o celkové síle 830 mužů a 13 důstojníků, která zasáhla po boku italských jednotek do závěrečných bojů války. Nové rumunské jednotky se v Avezzanu formovaly i během roku 1919. Českoslovenští domobranci udržovali s rumunskými vojáky přátelské kontakty například v rámci společenských akcí. V neděli 22. června 1919 si na veřejné slavnosti dokonce vzájemně vyměnili své bojové zástavy s Rumuny příslušníci 54. domobraneckého praporu.[18] Přátelské kontakty mezi československými a rumunskými vojáky v Avezzanu probíhaly v době, kdy byla rumunská armáda pro československé ozbrojené síly klíčovým spojencem v bojích o Slovensko proti maďarské Rudé armádě. Tyto kontakty rovněž předznamenaly pozdější oficiální spojenectví Československa, Rumunska a Jugoslávie v rámci Malé dohody, existující v letech 1921–1939.

Jaroslav Makuš, jeden z avezzanských domobranců, vylíčil ve svých vzpomínkách setkání s rumunskými důstojníky během vánočních svátků roku 1918: „V tom ruch, šum, povstáváme, vítajíce do našeho středu přišedší bratry Rumuny – důstojníky bratrské legie rumunské. Přicházejí hladcí, trochu rozpačití, většinou mladí ještě hoši, ale za chvíli zdomácní mezi námi a nadšeně tleskají našim národním písním. Po chvilce jeden z nich povstává, ruch se tiší a již jeden z nich, poručík Varescul, italským jazykem mluví o rozbití nenáviděné Austrie, o bratrském národě Čechoslováků, o společných zájmech, o společném nepříteli, Maďaru. Z našich někteří děkují. Mnoho řečí se mluví – mnoho vína pije!“[19]

Pobyt rakousko-uherských zajatců a následně i československých dobrovolníků v avezzanském táboře probíhal ve značně specifických podmínkách. Dne 13. ledna 1915, ještě před vstupem Itálie do první světové války, byly město Avezzano a přilehlá oblast Marsica zasaženy rozsáhlým zemětřesením, jedním z vůbec nejsilnějších v moderní italské historii. V samotném městě Avezzano zahynulo 10 000 osob (dle sčítání obyvatel z roku 1911 zde žilo 15 233 obyvatel), v celé oblasti Marsica bylo napočítáno celkem 30 519 obětí na životech. Po vstupu Itálie do války museli místní přeživší muži ve vojenském věku narukovat, v bojích první světové války padlo celkem 2 000 vojáků z Marsica. Zajatci z Avezzana se v široké míře zapojili do rozsáhlé rekonstrukce města, odstraňovali trosky po zemětřesení, budovali veřejné budovy, vodovodní sítě a silniční komunikace, pracovali v zemědělství a na zalesňování okolních svahů. Vzhledem k rozsahu poškození města zde měli českoslovenští domobranci mnohem horší ubytovací podmínky a přísnější režim než jejich spolubojovníci umístění v provincii Varese nebo ve městě Foligno. Až do návratu do vlasti se zde nemohli volně pohybovat a pravidla pro jejich pobyt v táboře byla blízká zajateckému režimu.[20]

Rudolf Procházka,[21] důstojník čs. legie v Itálii přidělený k čs. domobraně, vylíčil životní podmínky v Avezzanu koncem roku 1918 následně: „Kdybych měl někomu vysvětlit, co je to zemětřesení, vzal bych ho a dovedl ho do Avezzana. Tady se podívej! Takové město, přes osm tisíc obyvatelů, a nyní tu leží v nejžalostnějších rozvalinách už na čtvrtý rok. Nádražíčko je celé, snad bylo vystavěno až po tom zemětřesení, i vojenské baráky jsou v pořádku, vždyť je postavili teprve za války pro zajatce, ale město? Kde je? Není ho. Zmizelo. Zůstaly jen trosky. Jediný dům není celý, jediný nemá nad sebou střechu. Ani jedna zeď nevydržela.“[22]

Dva prapory čs. domobrany vznikly ve středoitalském regionu Umbrie ve městě Foligno, kde v jarních měsících roku 1918 probíhal výcvik československých legionářů a následně zde vzniklo depositní (týlové) středisko čs. legie v Itálii. Čs. domobranci tak převzali po legionářích ubytovací prostory, doplňovací velitelství, skladiště výstroje a výzbroje a některé další instituce, například cenzurní úřad.[23] Významnou událostí pro čs. domobrance ve Folignu se stalo setkání s nemocnými a invalidními příslušníky čs. legie v Rusku ve dnech 15. a 16. března 1919, kteří se vraceli domů sanitním vlakem.[24]

Praporčík Jaroslav Výborný[25] srovnal životní podmínky čs. domobranců v táborech a posádkách ve Varese, v Avezzanu a ve Foligno následně: „Nejlepší podmínky existenční měly dojista prapory v okolí Gallarate. Byly ubytovány po dvou nebo i více v okolních vesničkách, které klimaticky dojista velmi vyhovovaly, a bratři v těchto praporech organisovaní byli úplně volni. Stejně tomu bylo ve Foligno. Nejhorší podmínky životní mělo mužstvo praporů avezzanských. Tito i v době zařazení do praporů domobraneckých byli chováni stále jako zajatci, nesměli ven, pouze několik mužů roty pod vedením dozorčího důstojníka smělo na hodinu nebo dvě opustiti tábor, aby nakoupilo potřebné věci pro ostatní. Tato okolnost byla dojista velmi krutá pro naše hochy a vím dobře, jak trpce nesli hlídání italskou stráží. Chápali jsme sice všichni, že v městečku tak malém, jako bylo Avezzano, které mělo samo dost starostí aprovizačních, bylo by jistě došlo ke kalamitě, kdyby 6 000 našich vojáků bylo najednou vypuštěno. Věděli jsme dobře, že by to mělo za následek v pravém smyslu ‚vyjedení‘ městečka a uznávali jsme tudíž, že je to nutné a potřebné. Naproti tomu tíže jsme ovšem nesli, že bratří gallaratští a folignští byli úplně volni. Nevím, zdali také tento důvod rozhodl, abychom byli dříve transportováni domů, ale domnívali jsme se, že to bylo tak oprávněné a zasloužené.“[26]

Nástup čs. vojáků na dvoře kasáren ve Foglinu v květnu 1918 (VÚA-VHA).

Příslušníci 33. praporu čs. domobrany z Avezzana publikovali v roce 1933 báseň Avezzanská serpentina, kterou složili během výcviku na počest svého tehdejšího velitele, kterým byl rotmistr (kapitán) Antonín Tomek.

AVEZZANSKÁ SERPENTINA

(autor neuveden)[27]

Ne, to není jeho vina,

že je tam ta serpentina;

a když nechce chodit po ní,

tak nás směrem na ní honí.

Dříve nutno zřídit řady,

klepeta dát dohromady –

nikde vody, nikde stínu –

„vpřed, tam na tu serpentinu!“

A když se to šťastně zmotá,

jedna vypije to rota –

pak hlas jeho zase řinčí:

„Ke mně, bratři důstojníci!“

Rady, výtky a pak – inu –

„Znova na tu serpentinu!“

Teď to klaplo, oddech chvilku,

pak šlapeme defilírku.

No – tu umíme již vzorně,

každá rota „převýborně“,

ký div, že nám hodně tráví?

Dej Tomkovi Pánbůh zdraví.

V letech 1918–1919 vzniklo v Itálii celkem 56 československých domobraneckých praporů, kromě nich existovaly ještě další jednotky, například 21 takzvaných terstských rot,[28] určených pro zajištění transportů potravin, různého zboží i vojenského materiálu odesílaného do Československa z přístavu Terst, který se nově stal součástí italského území. Celkový počet příslušníků československé domobrany v Itálii dosáhl více než 60 000 vojáků.[29] Domobranecký prapor měl dle tabulkových stavů z roku 1919 1 000 vojáků z řad mužstva a poddůstojníků, rozdělených do čtyř rot po čtyřech četách. Prapor dále měl 24–25 důstojníků včetně lékaře, jeho velitelem byl obvykle důstojník v hodnosti kapitána (v tehdejší československé vojenské terminologii rotmistra), rotám veleli poručíci, četám podporučíci.[30] Čs. domobranecké prapory v Itálii nebyly na rozdíl od čs. legie v Itálii organizovány do vyšších jednotek (pluky, brigády a divize), protože pro budoucí nasazení v Československu byly vhodnější samostatné prapory, které byly začleněny do vyšších celků teprve na domácí půdě. Jak uvádí kronika čs. legie v Itálii z roku 1927: „Postavení praporů místo pluků mělo dvě velké přednosti – jednak nevyžadovalo přidělení vyšších italských důstojníků pro velitelství pluků, brigád a divizí a stačili důstojníci českoslovenští jako velitelé praporů a pak také disposice se samostatnými prapory nedělala tolik obtíží a byla rychlejší.“[31] Domobranecké jednotky měly charakter pěchoty, později doplněné o kulometné roty, ačkoliv v jejich řadách sloužilo i velké množství vojáků jiných specializací – především od dělostřelectva, jezdectva a vozatajstva, železničního vojska, zákopnictva, telefonní a telegrafní služby.[32] Někteří z těchto vojáků byli po příjezdu do republiky odesláni k jiným jednotkám v souladu se svou specializací,[33] střelci z kulometů byli využiti v rámci nově vzniklých kulometných rot.

Vznik čs. domobrany v Itálii je velmi cenným svědectvím různých aspektů procesu vytváření jednotných československých ozbrojených sil v prvních dvou letech existence republiky. Československá armáda měla být na jedné straně prodchnuta novým republikánským duchem navazujícím na ideje, na jejichž základě vznikly československé legie, na druhé straně však nezbytně musela udržovat i značnou míru kontinuity se zaniklou armádou Rakousko-Uherska. Revoluční legionářský model dobrovolnických jednotek tvořených vojáky české a slovenské národnosti nebylo možné v plné míře aplikovat na ozbrojené síly Československa, které byly založeny na všeobecné branné povinnosti a občanském principu, platícím bez rozdílu pro všechny československé občany povinné vojenskou službou, bez ohledu na jejich národnost. Zatímco československá legie v Itálii byla složena z 97 % z vojáků české národnosti[34] a zbývající 3 % tvořili legionáři ze Slovenska, čs. domobrana v Itálii vznikala již jako vícenárodnostní armáda, ve které byli kromě Čechů a Slováků[35] zastoupeni i vojáci jiných národností – především Němci,[36] v některých případech se do řad čs. domobrany hlásili i polskojazyční domobranci z Těšínska[37] a vojáci ze Slovenska, považovaní za Maďary.[38] Mezi domobranci pravděpodobně nebyli významněji zastoupeni vojáci z Podkarpatské Rusi,[39] domobranci rusínské národnosti pocházeli spíše z východního Slovenska.

V memoárech bývalých domobranců je často zdůrazňováno „odrakouštění“ československých vojáků, jejich vysoká míra kázně a dobré soužití s místním italským obyvatelstvem. Poddůstojník Vladimír Sýkora si koncem ledna 1919 zapsal do svého válečného deníku: „Důstojníkům tykáme – rakušáctví zmizelo! Ti, kteří myšlenku bratrství špatně chápou a dopouštějí se přestupků, jsou vyřazováni a posíláni zpět do zajateckých táborů. (…) Mám dnes naposled rakouský oblek na sobě! Zítra jej odevzdám, vyměním za jiný, za hvězdičky na límci dostanu tři proužky na rukáv,[40] za nenáviděnou barvu černožlutou obdržím červenobílou.[41] Mám se státi jiným, docela jiným člověkem. Mám rád můj kožíšek, dělal mně dobré služby, ale vysvleču jej, odevzdám, nechci nic rakouského – mám se v podstatě státi novým, jiným! [Poznámka: Krátké kožichy, které byly součástí rakousko-uherské uniformy, byly v zimních měsících mezi domobranci velmi oblíbené pro svou praktičnost. Podplukovník Gibiš však jejich nošení domobrancům zakázal, protože Italům příliš připomínaly rakousko-uherské vojáky.][42] Chci býti dobrým člověkem. Snad to stačí. Nenávidím pomstu, byť je třeba zasloužená! Kdo se rád mstí, chce býti katem – nedbá práva! Chci býti dobrým Čechem, ale i dobrým člověkem – hájit právo své, ale neupírat práva jiných! Na základě těchto zásad stávám se českým vojínem, občanem, svobodným republikánem! Nikdy se nepostavím do řady těch, jež budou chtíti omezovati nebo bráti svobodu národům, s kterými jsme nuceni v republice žít – tu svobodu, po které jsme tak toužili, tu ať mají všichni, i naši bývalí kati – nedáme-li jim ji, pak nejsme lepší, než byli oni! Co bylo, budiž zapomenuto, neboť stali-li by se z obětních beránků tyrané a mstitelé, jak dlouho udržel by si náš národ právě nabyté sympatie a úctyplnou pozornost celého světa? A což kdyby v tomto případě bylo nutno sáhnout po meči, bojovali bychom s tímže zápalem a s čistým svědomím jako legionáři v dohodové armádě?! Ne! Proto svobodu, právo, volnost všem v naší republice! Ukážeme, že jsme lepší než naši utiskovatelé!“[43]

Praporčík Výborný vylíčil odchod ze zajateckého tábora v Sulmoně do domobranecké posádky v Avezzanu jako počátek přerodu bývalého rakouského vojáka v nového československého: „Dubová vrata se otevřela, aby nás naposledy propustila z klášterních zdí, a leckteré plíce si ulehčily hlasitým vzdechem. Věděli jsme, že tím okamžikem stáváme se jinými lidmi, že přestane nedobrovolné lenošení a nastává práce, soustavná a hluboká práce: výchova vojáků, vlastně převýchova vojáků bývalé rakouské armády na vojáky československé. A to byla práce sice slibná a radostná, ale také těžká a únavná. Přes to jsme se na ni těšili, poněvadž to byla první práce, kterou jsme v daných poměrech mohli pro republiku vykonat. Avezzano, městečko ležící asi na stejné rovnoběžce s Římem, stalo se nám všem, kteří jsme v jeho barákovém táboře prožili celou přeměnu rakouského vojáka ve vojáka československého, městem památným a budeme ve svém životě dojista často na ně vzpomínati. Tam jsme začali žíti novým životem, tam jsme s radostí a ochotou prošli prvními dny výcviku a nadšeného snažení, které vznikalo z vášnivé touhy ukázati se hodnými samostatnosti a vrátiti se domů tak, aby republika na nás mohla být hrda.“[44]

Poručík Procházka napsal o odrakouštění a o vysoké úrovni kázně domobranců, které si všiml při zahájení svého působení na velitelství čs. domobrany: „Vlevo od silnice cvičí naši lidé. Jsou oblečeni jako legionáři, ale místo alpinského klobouku mají italské čepice.[45] Jsou rozděleni po rotách, po četách a cvičí obraty, pochody a mají se čile k světu. To už není utahaná neochota rakouských vojáků, ale hbitá čipernost dobrovolníků. Ani jeden z nich se sem nedostal proti své vůli, všichni se hlásili dobrovolně. Podle toho také vypadá jejich práce.“[46] Jako příklad všeobecně dobrého soužití československých domobranců s místním italským obyvatelstvem lze uvést písemné poděkování příslušníkům 4. domobraneckého praporu v denním rozkaze generála Agenorea Viganoniho: „Zároveň s vlastní pochvalou, kterou uděluji všem vojákům 4. praporu v Cedrate, uveřejňuji díky a pochvalu, kterou mi zaslal po večírku tamější farář: ‚Jménem obyvatelstva našeho předměstí vyjadřuji Vám, pane generále, důstojníkům i mužstvu nejvřelejší poděkování a chválu za dokonalé a vzorné chování, které svědčí o dobrém vychování, jež dávají vždy a všude najevo. Přeji tomuto geniálně sestavenému vojsku, aby bylo chloubou a bezpečnou oporou i záštitou slavné budoucnosti svobodných zemí československých.‘ To bylo mužstvo a poddůstojníci, ale i důstojníci, ať mladí nebo staří, dovedli se vemluvit v přízeň domácích. I to rychle dokázali, že se přizpůsobili zdejším poměrům, a ty se v lecčems liší od našich.“[47]

Rodák z Tišnova Karel Mika jako příslušník 34. praporu domobrany v Avezzanu (VÚA-VHA).

Chování československých domobranců v severní Itálii bylo po jejich příchodu do nových posádek od prvního momentu pod přísným dohledem místních strážců morálky. Zajímavým příkladem této skutečnosti jsou dochované zprávy z farní kroniky obce Taino. Zde sídlila od 22. ledna 1919 část příslušníků 14. domobraneckého praporu – velitelství, 1. rota a dvě čety 2. roty. Další dvě čety 2. roty sídlily v obci Cheglio, která se později stala součástí Taina. V Cheglio byli domobranci ubytováni na zemědělské usedlosti, která nesla jméno svatého Damiána (Cascina di San Damiano), v prostorách přiléhající odsvěcené románské kaple svatých Kosmy a Damiána a zrušené modlitebny (oratoria), která byla dříve zasvěcena svatému Janu Křtiteli. Příslušníci 3. a 4. roty 14. praporu byli dislokováni v blízkém městě Angera. Don Martino Vignati,[48] katolický kněz z obce Taino, zaznamenal do své farní kroniky 23. ledna 1919 příchod československých vojáků s poznámkou, že jejich přítomnost v obci může znamenat jisté riziko pro morálku místních obyvatel. Počátkem června 1919 otiskl regionální katolický týdeník Il Resegone krátkou informaci, ve které je vyjádřeno znepokojení nad tím, že českoslovenští vojáci pořádají v odsvěcených církevních stavbách v obci Cheglio pro veřejnost koncerty vojenské hudby a taneční zábavy a že jsou na veřejnosti viděni, jak se v době osobního volna procházejí ve společnosti místních dam.[49] Zprávy z farní kroniky obce Taino jsou poněkud překvapující, protože velitelem 14. domobraneckého praporu byl kapitán Josef Plaček, v civilu gymnaziální profesor, který byl známý zvýšeným důrazem na dobré vystupování a kázeň svých vojáků a netoleroval jim žádné porušování dobrých mravů.[50] Autor citovaných zpráv z týdeníku Il Resegone nevzal mimo jiné do úvahy skutečnost, že kulturní akce československých vojáků pořádané pro místní veřejnost byly často organizovány přímo velitelstvím čs. domobrany a že jejich finanční výtěžek byl převážně určen na pomoc italským rodinám, jejichž otcové padli ve válce.

Na tehdejší nejasné italské představy o československých vojácích, vyvolávajíci i výše uvedené obavy z jejich možného negativního vlivu na místní morálku, vzpomínal po letech s humorem domobranecký kněz a důstojník Václav Michálek: „Československá státní naše příslušnost byla domorodcům v okolí Busta Arsizia, Legnana, Gallarate, Coma, Varese atd. pojmem docela nejasným, ba docela temným, černým. Pamatuji se, a často se smíchem vzpomínám, jak obyvatelé jistého městečka u Varese čekali prapor čsl. domobrany, pro který již tam bylo zařízeno ubytování, ‚Cecoslovacchi Cecoslovacchia‘ – ozývalo se všude, když se prapor blížil, vše se hrnulo do ulic, zvláště ženská mládež – ale bylo jim dožíti se velkého zklamání: ‚Sono bianchi come noi!‘ (Jsou bílí jako my!) skoro útrpně a hodně zklamaně vyřkla mnohá tmavo-ohnivá signorina.“[51] Obdobnou zkušenost o italské neznalosti českých reálií získal počátkem listopadu 1918 v rozhovoru s italským důstojníkem i básník a domobranecký důstojník Bartoš Vlček: „A když jsem se důstojníka zeptal, ví-li, kde je Cecoslovacchia, řekl: Vicino a Trieste, blízko Terstu. Možná že myslil, že nejsme větší než San Marino nebo Monaco.“[52]

Kronika čs. legie v Itálii potvrzuje dobré soužití domobranců s italskými občany v místech jejich posádek: „Italské obyvatelstvo přijalo československé vojáky s radostí ve svých obcích. Stávalo se často, že přicházely deputace a žádaly, aby velitelství přidělilo do jejich města československé vojáky a dávaly zdarma nebo za nepatrný poplatek k dispozici byty pro důstojníky i vojáky. K tomuto přátelskému chování italských občanů vůči našim vojákům přispěla jednak dobrá pověst našeho vojska revolučního a stejně ukázněné vystupování domobranců, které se při každé příležitosti projevovalo a stupňovalo nadšení italských přátel. O tom svědčí několik manifestací československo-italské vzájemnosti a zvláště dary 7 bojových praporů a 13 vlajek jednotlivci, spolky a celými městy našim domobrancům.“[53]

Do služby u praporů čs. domobrany v Itálii se v řadě případů hlásili i vojáci, kteří neměli nárok na československé občanství. Motivem tohoto jednání byly především zlepšení životních podmínek domobranců ve srovnání se životem v zajateckých táborech. Pokud byly zjištěny případy vstupu cizích státních příslušníků do československých jednotek, byli příslušní vojáci vraceni do zajateckých táborů. Pro určení příslušnosti k Československé republice byla rozhodující především domovská příslušnost budoucích domobranců.[54] Toto pravidlo však neplatilo v případě českých vojáků a důstojníků, kteří měli domovskou příslušnost ve Vídni a v jiných rakouských městech, a měli tak nárok na občanství Rakouské republiky. Například příslušníkem 21. terstské roty čs. domobrany byl poručík Gustav Moucha, narozený 31. května 1898 ve Vídni, kde měl i domovskou příslušnost. Působil v rámci transportní komise, později byl v této funkci zařazen i do stavu Generálního konzulátu ČSR v Terstu.[55] V 24. praporu domobrany sloužili vídeňští Češi a dokonce i jeden slovenský voják z jugoslávského Banátu.[56] Příslušníky 33. praporu domobrany byli vídeňští Češi Vladyka a Renner, kteří v řadách své jednotky sloužili i na Chebsku.[57] V řadách 35. praporu sloužil i během působení na severním Slovensku desátník Vágner ze Štýrského Hradce, který nebyl československým občanem.[58] Bohužel nemáme k dispozici informace, zda někteří domobranci z řad rakouských Čechů později požádali o československé občanství, nebo zda se po demobilizaci všichni vrátili do Rakouska.

DOMOBRANCI ZAŘAZENÍ DO JEDNOTEK ČS. LEGIE V ITÁLII

Kromě domobranců, kteří byli příslušníky čs. domobraneckých praporů v Itálii, byl v listopadu 1918 zařazen jistý počet československých vojáků se statusem domobrance přímo do legionářských jednotek. Jednalo se o české a slovenské vojáky (většinou příslušníci dělostřelectva a další techničtí odborníci) zajaté italskou armádou v závěrečné fázi první světové války. Jejich zařazení přímo do československých legionářských pluků, určených k rychlému transportu do republiky, souviselo s reorganizací čs. legie v Itálii na armádní sbor, jehož součástí měly být například i jednotky dělostřelectva a jezdectva. Na rozdíl od příslušníků praporů čs. domobrany v Itálii se domobranci, zařazení přímo do jednotek čs. legií, svou uniformou neodlišovali od legionářů, měli právo nosit i prestižní klobouk italských alpinů. Obdobným způsobem byly těsně po skončení bojových operací první světové války doplněny i početní stavy čs. legie ve Francii o bývalé české a slovenské zajatce, kteří již neměli status legionářů (celkem 1 500 mužů).[59]

Kronika čs. legie v Itálii popisuje reorganizaci legionářského armádního sboru a zařazení domobranců se speciální kvalifikací do legie následně: „Posléze přicházíme k dvěma zbraním, jichž dosud československé vojsko v Itálii postrádalo – jízdě a dělostřelectvu. O utvoření dělostřelectva se jednalo již v září, ale tehdy k tomu nedošlo. Po příměří se tato otázka rozřešila tak, že 12. listopadu ze všech útvarů vybráni vojáci, kteří u dělostřelectva neb jízdy kdysi sloužili, a tak dán dělostřelectvu a jízdě aspoň základ. (…) Doplnění všech oddílů bylo nutné, protože přibylo mnoho nových útvarů a po převratu se přihlášky do vojska nepřijímaly. Proto byly některé nepotřebné oddíly (divizní kulomety, plamenomety, minomety) rozpuštěny a jejich příslušníci přiděleni k plukům. Ani to však nestačilo, a proto si armádní sbor vyžádal doplňky z Avezzana a ze zajateckých táborů ve válečném území. Tito noví vojáci, většinou zajatci z poslední ofenzivy, přišli k plukům začátkem prosince s čepicemi a beze zbraně. Protože nebylo možno je takto rozlišovati od legionářů, byly jim dány zbraně i klobouky, čímž se tito domobranci aspoň navenek stali legionáři. Zvláště nutné bylo přidělení domobranců k speciálním oddílům, protože teprve v poslední veliké ofenzivě se mohli vojáci těchto oddílů do zajetí dostati.“[60] Tuto informaci potvrzuje i bývalý rakousko-uherský nadporučík Ladislav Červenka, který byl na přelomu listopadu a prosince internován v pevnosti Forte San Felice ve Veroně. Později napsal, že zde byl „svědkem výběru technických oddílů a artileristů pro naši italskou legii“.[61]

Svaz čs. domobrany z Itálie uvedl v roce 1937, že celkový počet československých domobranců zařazených v Itálii přímo do legionářských pluků k utvoření dělostřeleckých a technických jednotek činil 3 510 mužů.[62] Publikace Vojenský kalendář na rok 1939 uvádí: „V první polovici měsíce listopadu 1918 bylo vřazeno 3 510 domobranců do armádního sboru italské legie, kde byly z nich utvořeny pluky dělostřelectva, zákopníků, automobilní a technické oddíly, které naše italská legie dosud neměla.[63] Tito domobranci odjeli s italskými legiemi v měsíci prosinci 1918 na Slovensko, které bylo v tu dobu již obsazováno.“[64] Někteří domobranci sloužili v čs. legii i u týlových služeb.

Dělo italských legionářů během bojů o Komárno v červnu 1919. U dělostřelectva, jezdectva a dalších technických jednotek bylo zařazeno mnoho domobranců (VÚA-VHA).

ČESKOSLOVENŠTÍ OBČANÉ NĚMECKÉ NÁRODNOSTI V ŘADÁCH DOMOBRANECKÝCH PRAPORŮ

Českoslovenští občané německé národnosti tvořili mužstvo 49. a 53. domobraneckého praporu, u několika dalších praporů vznikly samostatné německé roty. Pro německojazyčné vojáky byly pořádány kurzy českého jazyka, zpívali německy československou státní hymnu a v němčině jim byl předčítán i text slibu věrnosti republice. Povely byly vydávány v češtině. Německým praporům veleli zkušení čeští důstojníci s dobrou znalostí němčiny, někdy však byla jejich komunikace s mužstvem komplikovaná vojáky, kteří nehovořili standardní němčinou, ale obtížně srozumitelnými šumavskými nebo chebskými dialekty.[65] Jedním ze šumavských Němců sloužících v čs. domobraně byl i desátník Theodor Matschiner, který pocházel z obce Rothsaifen (dnes Červená u Kašperských Hor). V čs. domobraně sloužil jako účetní poddůstojník od 29. srpna 1919, nejprve v 9. praporu a poté u 21. terstské roty. Později se stal jedním z vojáků přidělených k nově vzniklému Generálnímu konzulátu ČSR v Terstu. Jeho služební slib podepsaný v souvislosti se vstupem do konzulární služby dne 6. února 1920 a předložený životopis byly v němčině, nikoliv v češtině jako u ostatních československých vojáků s tímto služebním přidělením.[66]

Sokolské cvičení německých oddílů čs. domobrany (sbírka ČsOL).

Legionářský důstojník Rudolf Procházka pozitivně hodnotil službu německojazyčných domobranců: „Trochu starostí nám udělali naši němečtí krajané. I ti se k nám hlásili a musili jsme se rychle rozhodnout. Byli jsme pro to, poskytnout jim totéž, co Čechům a Slovákům, ale netroufali jsme si na to sami. Dr. Edvard Beneš v Paříži se rozhodl pro naše stanovisko, a tak jsme co nejdříve vyhověli prvním, kteří se hlásili. Udělali jsme z nich zatím jen čtyři roty a později dokonce dva prapory. I u nich byla vzorná kázeň a dokonalý pořádek, takže nebylo nikdy nejmenší příčiny toho kroku litovat. Učili se pilně česky a rychle se nám přizpůsobovali. Sami si mezi sebou říkali Bruder a důstojníkům Herr Bruder. Při raportu i jinde oslovovali své představené Bruder poručík.“[67] Obdobně pozitivně psal o německojazyčných domobrancích ve svých vzpomínkách Josef Pelíšek: „Byly tu i roty německé, zformované z českých Němců, kteří se dobrovolně přihlásili. Náš poměr k nim byl srdečný, bratrský, to nebyli pangermáni, to byli německy mluvící Čechoslováci.“[68]

Služby německojazyčných vojáků v čs. domobraně v Itálii si povšiml i prezident Masaryk, který věnoval značnou pozornost plnému zapojení německé menšiny do budování nového státu. Ve svém díle Nová Evropa, napsaném ještě za první světové války, uvedl: „Vzhledem k svému centrálnímu postavení bude mít československý stát vždy zájem na tom, aby Němcům a ostatním minoritám zaručena byla plná práva.“[69] Později charakterizoval prezident Masaryk cíle integrace německojazyčných občanů do všech oblastí kulturního, hospodářského i politického života nového státu včetně obrany těmito slovy: „Nechceme sudetské Němce počeštit, ale musíme chtít je počeskoslovenštit. Nic platno, proto musí zůstat česká Praha i jejich hlavním městem a ústředím pro jejich soužití s námi a s republikou. To velké poslání jí náleží a bude jednou z jejích největších ctí.“[70] Službu německojazyčných vojáků československé domobrany prezident Masaryk výslovně ocenil ve svém poselství československé armádě na Sibiři ze dne 13. června 1919: „Do řad našich přihlásili se v Itálii i občané německé národnosti. Přihlásili se dobrovolně a slouží poctivě republice, protože věří ve spravedlivost republiky.“[71] Obdobně se vyjádřil začátkem srpna 1919 v rozhovoru pro německý časopis Die Zeit – odpověď na otázku: „Jaké bude postavení německých důstojníků a vojáků v armádě a jak se provede přechod k milici?“ Tehdy kromě německojazyčných domobranců v Itálii zmínil i obdobné domobranecké pracovní jednotky, které posílily československé legionáře v Rusku:[72] „Mezi Němci a Čechy nebude rozdílu. V Itálii a na Sibiři jsou němečtí a čeští vojáci spolu v naší armádě, a jak slyším, snášejí se, pokud víme, velmi dobře.“[73]

Jeden z českých důstojníků (jméno neuvedeno) 18. domobraneckého praporu popsal později svou službu s německojazyčnými domobranci: „Jako jeden z příslušníků 4. německé roty 18. domobraneckého praporu, přispívám k tomu hrstí vzpomínek z našeho pobytu v Itálii. Byl jsem zajat 28. října v bojích na Piavě v prostoru Montello a trnitou cestou zajateckých táborů v Resaně, Spilimbercu a Capri ďAdige dostal jsem se dne 16. února do Busta Arsizia. Po krátkém pobytu byli jsme vystrojeni a k našemu velkému překvapení přiděleni táborovým rozkazem č. 51 k německé rotě. Velitelem roty jmenován br. por. Adamec, veliteli čet bratři: ppor. Rusek, Horký, Urban a moje maličkost. Stav roty byl asi 260 mužů. Dne 18. února odpochodovali jsme do Bolladella, vesnice mající asi 800 obyvatel, vzdálené asi hodinu od Gallarate. Podřízeni byli jsme 18. dom. praporu se sídlem v Cairate, jehož velitelem byl br. rotmistr Budínský, tuším z Plzně. Bratři byli většinou z Čech a z Moravy. Z poloviny bývalí poddůstojníci, u roty měli jsme asi 10 šikovatelů a 20 četařů. Služebním jazykem byla přirozeně čeština, někdy ovšem příšerně komolená, zvláště Němci ze západních Čech. Trvalo proto dosti dlouho, nežli jen pouhé oslovení ‚bratře‘ znělo trochu snesitelně. Ale jinak snášeli jsme se spolu velice dobře, a tak záhy stav roty, jak morální, tak i fysický byl velmi dobrý. A když přišly první zprávy z domova a strasti zajateckých táborů (nebo hřbitovů) trochu zapomenuty, navazovány styky s civilním obyvatelstvem, hlavně slabším pohlavím. Přirozeně, že čistě jen z důvodů konverzačních. Ačkoliv každý začátek bývá těžký, tento byl nejtěžší. Ne snad, že bychom se neměli k světu. Ale obyvatelstvo nemohlo pochopiti, že jest možné, aby u nás sloužili nenávidění ‚Tedeschi‘,[74] a pokládali to snad za úskok z naší strany vůči italské vládě. Vzniklo pak jisté napětí, které vyvrcholilo zvláště při návratu italských zajatců z rakouského zajetí, a jistě nepřeháněli, když líčili peklo některého zajateckého tábora, na příklad v Milovicích nebo v Siegmundsherbergu. A stálo nás to mnoho ‚řečí‘, až nás z toho bolely ruce, aby se jejich názor změnil. Obyčejně dalo se to v útulné osterii signora Ferrariho při sklence dobrého ‚vino nero‘,[75] takže výsledky tohoto česko-německo-italského sbratřování byly stále a stále lepší. Zaměstnání nebylo nijak namáhavé. Pochod na lesní paseku, ranní tělocvik, hry, pořadová cvičení a odchod domů se zpěvem. Naučili jsme bratry i písně české, a tak jsme střídali ‚U sv. Matěje‘, ‚Wenn wir marschieren‘, ‚Nemelem‘, ‚Drei Lilien‘, ‚6. července‘, ‚Kamerad‘ atd. A jelikož někteří bratři mluvili příšerným dialektem, např. šumavským nebo chebským, byl tento jazykový Babylon gaudiem bolladelských pánů kluků, kteří z toho až do našeho odjezdu nebyli moudří. (…) Ale štěstí nám přálo, a tak po srdečném rozloučení nastoupila rota naposled na bolladelském náměstí dne 30. dubna, poslední ‚Nazdar‘ a v čele s praporní hudbou odešli jsme na gallaratské nádraží. V prvním transportu jelo velitelství praporu, dvě české a naše německá rota. ‚Instradováni‘[76] byli jsme přes Veronu-Brenner-Innsbruck-Salzburg-Linec do Budějovic a odtud k naší velké radosti do Prahy. Ubytováni jsme byli v Černínských kasárnách,[77] kdež byla rota také přehlížena tehdejším ministrem Klofáčem. Nechyběli ovšem ani novináři z Bohemie a Prager Tagblattu. Budili jsme všude značnou pozornost, zvláště když jsme přesídlili do budovy reálky v Praze VII. a chodili cvičiti na Maniny.“[78]

Němečtí příslušníci čs. domobrany v Itálii čekající na výdej jídla (sbírka ČsOL).

V některých případech sloužili německojazyční domobranci i přímo v jednotkách, tvořených jinak pouze vojáky české a slovenské národnosti. Například Ing. Otakar Holub, který sloužil ve 24. domobraneckém praporu v hodnosti podporučíka, napsal o své četě: „Pokud se týče národností, bylo 52 Čechů, 7 Slováků a 1 Němec. Němec ten, jménem Kellner, byl jedním z nejlepších vojáků čety a také velmi dobrý kamarád. Když přišel, nevím, jakou náhodou k nám, uměl jen několik slov česky, ale houževnatě se bránil přeložení k německému praporu. Náhoda tomu chtěla, že jsme po příjezdu do republiky konali službu na hranicích rakouských, západně a východně Mikulova, z jehož blízkosti byl Kellner rodákem a tu prokázal nám velmi dobré služby svou znalostí terrainu, místních poměrů atd.“[79]

„STAŘÍ“ A „NOVÍ“ ZAJATCI V ČESKOSLOVENSKÉ DOMOBRANĚ

Zvláštním aspektem historie československých domobraneckých jednotek v Itálii je otázka začlenění takzvaných „starých zajatců“, především vojáků české národnosti, kteří se dostali do italského zajetí dávno před rakousko-uherskou kapitulací počátkem listopadu 1918 a v zajateckých táborech nevyužili z různých důvodů možnosti vstoupit do čs. legie v Itálii. Řada z nich byla v zajetí již několik let, byli mezi nimi například i vojáci, kteří padli do srbského zajetí v letech 1914 a 1915 a následně byli přes Albánii evakuováni do Itálie. Českoslovenští legionáři v Itálii pečlivě rozlišovali mezi „novými zajatci“, kteří padli do italského zajetí až na konci války, a „starými zajatci“. Terčem jejich kritiky byli především čeští vojáci, kteří v zajetí prokazovali loajalitu Rakousku-Uhersku a separovali se od budoucích legionářů. Byly zaznamenány i případy, kdy se čeští zajatci odmítající vstup do legií začali v italském zajetí účelově hlásit k německé národnosti.[80] Převážně ze „starých zajatců“ české národnosti byly složeny domobranecké prapory číslo 51, 52, 54 a 55, „staří zajatci“ však sloužili i u jiných domobraneckých jednotek. Negativní vztah legionářů ke „starým zajatcům“ se projevil například během služby na Slovensku, když byla v srpnu 1919 část příslušníků 55. domobraneckého praporu přidělena jako posila tří pluků 6. divize italských legionářů. Jak uvádí historik Jan Solpera: „S těmito muži se od samého začátku zacházelo jako s nerovnocennými a zároveň podezřelými individui. Do pluku byli zařazeni tak, aby nikde nevytvořili samostatnou četu.“[81]

Naopak mezi „novými zajatci“ bylo vysoké procento mužů, kteří disponovali cennými vojenskými odbornostmi a měli praktické zkušenosti z bojů na italské a často i ruské nebo srbské frontě. Například Josef Zítek (* 4. září 1875), pozdější předseda berounské odbočky Svazu čs. domobrany z Itálie, sloužil na ruské frontě od roku 1914, v rakouské uniformě byl raněn v bitvě u Zborova, poté sloužil až do roku 1918 v Itálii.[82] V řadách 24. domobraneckého praporu sloužili dva vojáci, kteří byli již dříve zajati na ruské frontě a byli vráceni rakousko-uherské armádě v rámci výměny raněných a nemocných zajatců. Po vyléčení byli odesláni do týlu na italskou frontu a zde zajati.[83] Jsou známy i případy, kdy „noví zajatci“ vyvíjeli odbojovou činnost již v rakouské uniformě a pokud by k tomu dostali příležitost, byli by vstoupili do čs. legií. Například Josef Zahrádecký, dlouholetý funkcionář Svazu bývalé čs. domobrany z Itálie (v roce 1938 byl zvolen předsedou svazu), byl vyšetřován rakouskou vojenskou justicí již během působení na italské frontě: „Od mládí živého vlasteneckého cítění, dostává se za války do konfliktu s paragrafy, které neznají slitování. Povzbuzuje své krajany u dubrovnického pluku při každé příležitosti, klade jim za vzor osmadvacátníky, kteří v té době přeběhli k Rusům, varujíc je před upisováním válečné půjčky atd. Tato činnost nezůstává utajena a jeho osud zdá se býti zpečetěn. Ale jako zázrakem dostává se věc u divisního soudu v Tusle do rukou auditora, dobrého Čecha, jehož zásluhou se řízení protahuje a brzy na to tři hlavní svědci žaloby padají v jedné půlhodině v boji u Gorice. Dne 3. listopadu roku 1918 dostává se do zajetí v úseku roveretském a den nato koncipuje v Aviu jménem skupiny čs. důstojníků přihlášku do legií.“[84]

Budoucí českoslovenští domobranci se v roce 1918 zapojili i do činnosti protirakouské odbojové skupiny v oblasti Riva del Garda: „Tak začala na pohled nevinná činnost roztroušených českých vojínů v úseku Rivy. Vážnější činy nedaly na sebe dlouho čekati. Když italská letadla počala rozhazovati letáky o utvoření našich legií a v našich bratrech se počala nenávist stupňovati, založena ihned jakási tajná mafie, z které uvedu aspoň některá jména zúčastněných, která mně utkvěla v paměti: Štorch, Tobek, Grulich, Červenka, Černý, Ján Fr., Řezáč, Brož, Mlejnek, Poláček, Kučera, Pištěk, Kavka a řada jiných. Jmenovaní byli od nejrůznějších útvarů a specielních trup, jako telefonisté, telegrafisté, zásobovacích oddílů, kanceláří, velitelství, a dokonce jeden z nich byl i z kanceláře velitele úseku arcivévody Maxe,[85] bratra tehdejšího císaře, takže informace o každém pohybu byly spolehlivé a rychlé. Po obsazení Malgy Zures a Altissima našimi legiemi chystala se trestná ofensiva na tuto kotu, a proto rozhodnuto okamžitě přistoupiti k činu a podati zprávy našim bratřím legionářům a italskému velitelství na pohoří Altissimo, aby ofensivě mohlo býti včas čeleno a tak mnoho našich hochů zachráněno od jisté smrti. Členové tak zv. maffie přinesli svoje zprávy o stavu vojska, telefonických spojích, ubikacích, skladištích a jiných důležitých věcech do sakristie, kde si je Štorch a Tobek[86] vyzvedli a jsouce přiděleni službou pod Malgou Zures, šťastně a bezpečně přešli na italskou stranu přes řadu elektrických překážek a za pomoci italských legionářů dosáhli svého cíle.[87] Po jejich útěku se zjistilo, že byli ještě večer v sakristii u bratří Červenky a Grulicha, a proto nařízena prohlídka svršků bratra Č. a G., zatčení a výslech obou jmenovaných. Nenašlo se však nic, vše bylo uloženo pod oltářem starého, napolo zbořeného kostelíčku, kde prohlídka se nekonala. Pro nedostatek důkazů Grulich i Červenka propuštěni na svobodu. Druhý den v poledne tři smluvené dělové rány na ubikace oznamovaly šťastný přechod Tobka a Štorcha. V duších nastalo velké uklidnění. Ironický úsměv zasvěcených do tohoto případu byl nejvýmluvnějším svědkem radosti nás všech. Situace se však velmi změnila, když Tobek snažil se zaslati po některé přední stráži z italské strany dopis šifrovaný pro Červenku. Vojín této přední stráže místo bru. Červenkovi odevzdal dopis na velitelství hejtmanovi Kraftovi, který nařídil okamžité zatčení Červenky, Grulicha, Řezáče, Netuky a řady jiných podezřelých českých vojínů. Zatčení však se velmi obratně hájili, takže k úžasu všech pozorovatelů byli opětně propuštěni, avšak okamžitě přeloženi do pevnosti a dáni pod dozor. Vzápětí nato provedena našimi hochy z legií Tobkem, Šmardou, Štorchem a Jeřábkem vojenská akce, která se měla snad dohodnouti a sejíti s uvedenými mafisty (k jakému účelu byli jmenovaní vysláni, mohlo by nám sděliti velitelství 32. leg. pluku z Malgy Zurez). Akce tato ztroskotala, Jeřábek byl zastřelen v jezeře, Štorch druhý den pověšen na vojenském cvičišti v Rivě,[88] Šmarda dostal cestou milosti 20letý žalář v Mollersdorfu a při převratu dle doslechu byl ubit, jediný Tobek se zachránil přeplaváním 7 km jezera. Později však, když akci opakoval, byl zasažen granátem a roztrhán. Po této akci bylo již velitelství úseku jasno, že Grulich, Červenka, Řezáč a Netuka mají mnoho s touto akcí společného, a proto došlo znovu k zatčení a několikaměsíčnímu žalářování jmenovaných. Souzeni byli u polního soudu v Sarche, kde vystáli pravá muka hladem, hmyzem a hrozným zápachem – za celý ten čas nebyli vyvedeni na zdravý vzduch. Přispěním kapitána Vydry, profesora z Bratislavy, spor se do nekonečna protahoval; jmenovaní, ač byli hladem téměř umučeni, se nepřiznali. Čas ubíhal – Italové rozstříleli mezitím za pověšeného Štorcha Rivu – fronta se hroutila. Tu poslední chvíli před rozpadnutím fronty otevřely se kobky vězení v Sarche, trestní řízení přerušeno, uvedení velezrádci eskortováni na Monte Caré Alto, 3 600 m vysoko v pohoří Ortlesu a tam přiděleni jako pracující trestanci beze zbraně k maďarské baterii, kde s nimi bylo hůře zacházeno než se zvířaty. Italská ofensiva vysvobodila tyto ze strašného útisku. Jmenovaní byli zařazeni do 28. a 31. domobraneckého praporu v Itálii a vděk mnoha a mnoha je doprovází po civilní dráze. Po okupačních bojích na Těšínsku založili si oba jmenovaní, Červenka a Grulich, své existence v Českém Těšíně a plní vzorně své občanské i národní povinnosti.“[89]

Poddůstojník[90] Vladimír Sýkora, jeden z „nových zajatců“ (zajat 4. listopadu 1918), který sloužil u 24. domobraneckého praporu, zaznamenal demoralizaci „starých zajatců“ ve své četě: „Snad řízením Božím stalo se, že u mé čety shromáždilo se převážné procento starých zajatců, již přes dvě až tři léta v Itálii dlících. Jsou to vesměs staří ‚mazáci‘ – dobráci sice, ale lidé, kteří pozbyli úplně důvěry ke svému okolí. Jak by taky ne! Byli už tolik klamáni, tolik trpěli, že nevěří již ani slovům nejupřímnějším, ta tíha bývalého rakouského otroctví, pak to zklamání v italském zajetí, ten nedostatek, to pohrdání, ta dlouhá odloučenost od všech drahých ve vlasti, to všechno jest příčinou, že stali se z nich bezútěšní pesimisté! Mladých hochů mám jen několik. A podle toho i vypadá ta moje četa. Když kráčíme ve čtyřstupu, nestačím ani křičet: ‚narovnat se a ruce z kapes!‘ Jak chvíli přestanu, už je tam mají všichni – aby prý je neztratili; nebude-li jinak, budu jim muset ty kapsy zašít!“[91] Je zajímavé, že hodnocení „starých zajatců“ ze strany domobraneckého poddůstojníka, který předtím sloužil v rakousko-uherské armádě od roku 1911, se shoduje s jejich obdobným hodnocením ze strany legionářů. Čeští vojáci, zajatí až v závěrečné fázi první světové války, vykazovali většinou v řadách čs. domobrany vyšší vojenské kvality než „staří zajatci“, kteří byli demoralizovaní často několikaletým pobytem v italském zajetí, kde rovněž utrpěla kvalita jejich vojenské odbornosti. Po propuštění ze zajetí již většinou vojenské znalosti „starých zajatců“ neodpovídaly způsobu vedení boje na konci války.

Důstojníci 6. domobraneckého praporu po vystrojení a odchodu z tábora Busta Arsizia. Dle pokrývek hlavy je zřejmé, že důstojnický sbor praporu tvořili jak domobranci, tak legionáři (VÚA-VHA).

Již zmíněný legionář Rudolf Procházka popsal své setkání se „starými“ i „novými“ zajatci v obou zajateckých táborech v Sulmoně počátkem roku 1919 následně: „Pospíchal jsem z nádraží do Fonte d´Amore, jako bych tam něco zapomněl. Když jsem vcházel do brány, zachvělo se ve mně srdce, vždyť jsem se i tady měl setkat s těmi, kteří zůstali jako zajatci, s těmi, kteří se nás před časem stranili jako velezrádců. Vzpomněl jsem si na jednu bolestnou chvíli, kterou nám připravili někteří z nich. (…) Přistoupíme ke dveřím, odkud bylo slyšet mandolíny a kytaru. Zaklepáme a vejdeme dovnitř. Naši kamarádi, s nimiž jsme byli v Niši,[92] bavili se tady v ústraní, daleko od těch velezrádců. Hudba rázem jako když utne. Jako by na ně sáhla smrt. Hrobové ticho. Nikdo nepromluvil. Poznali jsme, na čem jsme a ihned jsme odešli.“[93] Poručík Procházka však ve svém hodnocení zároveň pečlivě rozlišoval mezi českými zajatci, kteří se budoucích legionářů během války ostentativně stranili a po jejím skončení usilovali o vstup do domobraneckých praporů a mezi těmi, kdo sice nevyužili možnosti vstoupit do legií, ale k legionářům zachovávali přátelský vztah: „Se starými zajatci jsme se potkali u oběda, ale to už přede mnou neutíkali, rádi by byli zapřádali rozhovor. Zašel jsem i do ošetřovny, kde ležely oběti španělské chřipky. Mezi nimi byl i jeden dobrý mládenec, kterého jsem měl už ze Srbska vždycky rád. Ten v sobě nenašel sílu, aby šel do našeho vojska. Ale nikdy ani v nejmenším nedal najevo, že by byl s námi nesouhlasil. Bál se. Nedůvěřoval.“[94]

Rudolf Procházka pozitivně hodnotil již během setkání v Sulmoně budoucí přínos „nových“ zajatců pro druhou československou armádu: „Na dvoře přecházeli noví zajatci. Jeden z nich se mi hned přihlásil, kapitán Vydra,[95] profesor, s nímž jsem kdysi studoval na gymnasiu v Truhlářské ulici. Vypravoval mi o svých poznámkách, které si přinesl z rakouské fronty, o popravování našich legionářů, a že by je rád odevzdal. Poručík Krupica, kterého sem přidělili jako důvěrníka, už o věci věděl a postaral se, aby tak cenné zápisy nepřišly nazmar. Vydra sám pak odjel do Gallarate, odkud zajížděl na bojiště, aby zjišťoval místa hrobů našich popravených.“[96]

Legionář Josef Dudek ve svých pamětech kritizuje české zajatce, kteří v roce 1918 v zajateckém táboře ve městě Sala Consilina odmítali vstup do legií z obavy z návratu na frontu: „Za zmínku stojí, jak někteří pánové vysvětlují, proč nejdou do vojska. Prohlašují o sobě, že jsou dobrými Čechy, že sympatizují s revolucí, ba že věří v její vítězství, ale věří také, že budeme posláni na jatky. A proto, že tu musí zůstat, aby zůstali pro národ zachováni. (…) Tato výmluva je však považována za příliš průhlednou roušku zbabělosti a sobectví a hrdinové její jsou prostě ignorováni. I my chceme žíti, ale chceme si právo k svobodnému žití vybojovati.“[97] Legionář Václav Smrček napsal o českých zajatcích, kteří odmítali vstup do legií: „Jen několik málo lidí přiznalo se upřímně k svému strachu o život. A nebylo jim to, kromě úsměšků od kamarádů, příliš bráno za zlé. Naopak, převládalo přesvědčení, že je lépe, když se do vojska nehlásí, poněvadž by v něm nebyli nic platní a spíše by nestatečností české věci škodili.“[98] Obdobně odmítal zakladatel Čs. dobrovolnického sboru Jan Čapek příliš opatrné zajatce: „Čapek nechtěl mezi dobrovolci opatrníků. Mnohokráte poznal chytráka, jak se k nám hlásil z vypočítavosti, a v každém případě by byl sloužil ‚u trénu‘ – jak jsme se takovým lidem vysmívali.“[99] Část těchto „starých“ zajatců se později zřejmě stala příslušníky čs. domobrany a italští legionáři, kteří si pamatovali jejich předchozí postoje v zajetí, je nerespektovali jako plnohodnotné spolubojovníky.

V rámci objektivity je však nezbytné doplnit, že někteří ze „starých“ českých zajatců, pozdějších československých domobranců, měli ztížené podmínky pro vstup do čs. legie v Itálii. To platilo zvláště pro české vojáky, kteří byli zařazeni do malých skupin českých zajatců, internovaných spolu se zajatci jiných národností mimo soustřeďovací tábory pro zajatce české a slovenské národnosti, které se nacházely ve městech Santa Maria Capua Vetere, Padula, Sulmona a Avezzano. Čeští a slovenští zajatci byli v letech 1917 a 1918 umístěni na italském území přibližně v 200 lokalitách, kde se nacházely zajatecké tábory a další typy internačních zařízení. Soustředění všech českých a slovenských zajatců do čtyř výše uvedených táborů nebylo nikdy zcela dokončeno z několika důvodů: nedostatečná kapacita táborů určených výhradně pro československé zajatce, nedostatečná znalost národnostních poměrů v Rakousku-Uhersku ze strany velení zajateckých táborů[100] (například dělení českých vojáků na Čechy a Moravany),[101] záměna jednotlivých národností (například Slováků a Slovinců) a snaha neuvolňovat v některých případech české zajatce, kteří byli například kvalifikovanými řemeslníky nebo byli potřební pro polní práce. Slovenští vojáci bývali často v zajetí registrováni jako Maďaři.[102]

Italská armáda měla své zajatecké tábory také na území Albánie. I v těchto táborech se nacházeli zajatci české a slovenské národnosti, kteří později vytvořili III. prapor 35. čs. stř. pluku,[103] nebo sloužili u jiných legionářských jednotek.[104] V roce 1919 hledali československé zajatce v Albánii dva polní kuráti, zařazení do jednotek čs. domobrany, kteří se následně stali členy Československé vojenské mise v Římě: Rudolf Kvapil a Antonín Pánik.[105] Dle vzpomínek dalšího polního kuráta, Václava Michálka, zařazeného na velitelství čs. domobrany v Gallarate, však českoslovenští zajatci internovaní v Albánii nevstoupili do domobraneckých praporů, ale vrátili se domů v srpnu 1919 v režimu neozbrojených zajatců.[106]

V závěrečném období první světové války provozovaly v Itálii své zajatecké tábory i armády italských spojenců, kteří vyslali své jednotky, aby bojovaly na italském území – Velká Británie, Francie a USA. Z hlediska historie čs. domobrany v Itálii jsou významné především britské zajatecké tábory. Čeští vojáci se střetli s britskými jednotkami na italském bojišti například v průběhu závěrečné ofenzivy v Benátsku během bojů na březích řeky Monticano dne 29. října 1918. Britskému útoku zde čelila Bojová skupina Podhajský, jejíž součástí byla i litoměřická 26. střelecká divize, tvořená převážně českými vojáky. Velitelem divize i celé bojové skupiny byl polní podmaršálek Alois Podhajský, pozdější významný československý armádní generál.[107]

Prapor 48. domobraneckého praporu z Itálie (VÚA-VHA).

Rakousko-uherští vojáci, včetně Čechů, internovaní v Itálii po skončení bojů v britských zajateckých táborech, měli po materiální stránce lepší podmínky než ostatní zajatci v táborech italských. Ale ani v britském zajetí nebylo v listopadu a prosinci 1918 snadné zajistit dostatek potravin a ubytovacích kapacit pro vysoké počty nových zajatců. I přes příznivé životní podmínky v internaci se českoslovenští občané z britských táborů aktivně hlásili do služby v čs. domobraneckých praporech. Poručík Procházka vzpomíná na návštěvu v britském zajateckém táboře v Arquata Scrivia (region Piemont) následně: „Zajatci byli ubytováni v dřevěných barácích, mezi nimiž byly položeny dřevěné desky, aby se nikdo nemusil bořit blátem. I do kuchyně mne zavedli, abych ochutnal zajateckou stravu. Nic jsem se nedivil, že se našim odtud nechtělo, třeba si je už přede mnou zapsal poručík Stanislav Krupica. Ale přihlásili se všichni a seznam jejich nesla pošta ještě týž den do Gallarate.“[108] Obdobně hodnotil životní podmínky zajatců v tomto táboře i československý vojenský kněz Václav Michálek, který jej navštívil v říjnu 1919: „Měl jsem dost příležitostí prohlédnout si anglický tábor. Žasl jsem, co vše dobrého zajatci tehdy dostávali k jídlu. To jsme opravdu ani v důstojnické jídelně v Gallarate neměli. Jídlo se podávalo asi pětkrát za den, stany byly pěkné, každý měl gumový plášť a byl pěkně oholen. Tehdy jsem se seznámil v Arquata Scrivia s československým legionářem v anglickém vojsku s bratrem Vlčkem z Orlíku. Byl usedlý v Anglii již před válkou a vstoupil do anglického vojska a bojoval v Itálii. S italskými legionáři se často sešel, ba i mě v první chvíli považoval za legionáře.“[109]

Zvláštním případem, který vhodně ilustruje rozmanitost služby českých vojáků v rakousko-uherské armádě i překážky, které jim v některých případech bránily ve vstupu do československých jednotek, byla internace skupiny českých vojáků v britském zajateckém táboře na Maltě. Poručík Procházka k tomu napsal: „Tak jsme prohledali důkladně celou Itálii. Ba jeden z nás, kapitán Bureš, se vydal i na ostrov Maltu, kde bylo v anglických rukou několik našinců.“[110] Situaci v zajateckém táboře na Maltě krátce po skončení války vylíčil ve svých pamětech jeden z nich, poručík dělostřelectva v záloze Karel Jaroš: „Doufali jsme, že se vbrzku dostaneme domů. Za měsíc jsme psali do Londýna, na naše vyslanectví, aby nás poslali domů. Po třech měsících došla odpověď, že to nejde, ale že by to šlo, kdybychom se hlásili do české armády. Hned jsme se přihlásili, neboť mnozí z nás se již hlásili dříve, bez výsledku, do českých legií. Poté došla průměrně každé dva měsíce na naše stálé dotazy nějaká odpověď, ale s armádou nebylo nic. (…) Plynuly zase týdny, počali jsme opět nadávat, psát do novin, až konečně v srpnu, 25. [25. srpen 1919, pozn. aut.], přijel od vojenského zmocněnce v Římě český setník Bureš, který vzal naši záležitost do ruky.“[111]

Přísaha 300 polských důstojníků v zajateckém táboře Santa Maria Capua Vetere. Text čte velitel polského tábora kpt. Marian Dienstl-Dąbrowa (1882–1957), listopad 1918. Vznikly zde celkem tři pluky střelců, které tvořily součást polského vojska ve Francii (VÚA-VHA).

POLSKÁ OBDOBA ČESKOSLOVENSKÉ DOMOBRANY V ITÁLII

Na italském území vznikly koncem roku 1918 a v roce 1919 z bývalých rakousko-uherských zajatců rovněž polské vojenské jednotky, které byly ekvivalentem čs. domobrany v Itálii a již zmíněných rumunských dobrovolnických jednotek. Centrem formování polských jednotek v Itálii se staly zajatecké tábory ve městech Chivasso (region Piemontsko) a Santa Maria Capua Vetere (region Kampánie), kde již v roce 1917 vznikl Čs. dobrovolnický sbor v Itálii. V Santa Maria Capua Vetere jsou na místním hřbitově dodnes zachovány dobře udržované hroby několika desítek polských vojáků, kteří zde zemřeli následkem nemocí před návratem do vlasti. Polští dobrovolníci z Itálie se později zúčastnili například bojů mezi Polskem a sovětským Ruskem. Je pravděpodobné, že do těchto polských jednotek na italském území vstoupili i někteří polskojazyční vojáci narození na území, které se v roce 1918 stalo součástí Československa.[112]

VELITELSKÝ SBOR ČESKOSLOVENSKÉ DOMOBRANY V ITÁLII

Nejvyšší velitelé

Československá domobrana v Itálii v mnohém využívala předchozí zkušenosti z formování jednotek československých legií v Itálii i na jiných frontách. Druhá československá armáda měla být vytvořena na stejných republikánských a demokratických principech, které určovaly i vznik legií. Tyto principy byly v mnohém inspirovány demokratickým duchem Sokola, který za první světové války naplnil své dávné poslání účinně přispět k vzniku národního českého vojska. Proto byly v předválečných pramenech domobranecké prapory označovány jako přímé pokračování československého revolučního vojska v Itálii, které položily spolu s legionářskými a domácími útvary pevné základy jednotné československé armády.[113] Tyto zásady byly uplatněny i při výběru nejvyšších velitelů, důstojníků a poddůstojníků. Velením čs. domobrany byl pověřen italský důstojník, podobně jako tomu předtím, bylo u jednotek čs. legie v Itálii. Prvním domobraneckým velitelem byl generál Agenore Viganoni, jeho nástupcem se stal od 1. března 1919 plukovník Eugenio Beaud a v závěrečném období od 1. listopadu 1919 do 10. ledna 1920 plukovník Ugo Silvestri. Nejvyšším československým důstojníkem domobrany ve funkci náčelníka štábu a zástupce velitele byl legionářský major, později podplukovník a krátce nato plukovník Hynek Gibiš, po něm převzal velitelskou funkci major Jaroslav Ulihrach.[114] U čs. domobrany působili spolu s československými důstojníky na různých úrovních a funkcích i italští důstojníci a specialisté různých hodností.

Generál Agenore Viganoni měl dle vzpomínek domobraneckých důstojníků občas problémy akceptovat některá specifika československých vojáků a zcela ideální nebyla ani jeho vzájemná spolupráce s tehdejším majorem Gibišem. Poručík Procházka ve svých pamětech například uvádí, že generál Viganoni zakázal technickým poradcům, zařazeným k čs. domobraně od čs. legie ve Francii, nosit jejich dosavadní francouzské legionářské uniformy:[115] „Z počátku si chodili hrdě ve své čisťounké francouzské uniformě, a ta byla Viganonimu trnem v oku. Stále a stále se rozčiloval a huboval, kdykoliv některého z nich uviděl, a naléhal na Gibiše, aby jim poručil chodit v italské. A dal i rozkaz, aby se jim vydaly italské stejnokroje. Hoši se sice generálovi vyhýbali jako čert kříži, ale ten měl oči všude, a když vydal o tom rozkaz s konečnou platností, nebylo vyhnutí. Francouzská uniforma musila do kufru a bylo po slávě. Ale také po úctě k nejvyššímu.“[116] Na jiném místě svých vzpomínek Procházka uvádí: „Viganoni si leckdy počínal až podivně. Bylo velmi těžko ho přesvědčit, že máme pravdu, a přimět ho k tomu, aby uznal, že se mýlí, to si netroufal nikdo.“[117]

Plukovník Eugenio Beaud (VÚA-VHA).

Mezi československými legionáři a domobranci byl naopak velmi oblíben jeho nástupce, tehdejší plukovník Eugenio Beaud, který již předtím působil u čs. legie během jejího výcviku a v závěrečných bojových akcích v dnešní italské provincii Trentino (česky Tridentsko). Oproti svému předchůdci měl tak příležitost seznámit se s vojenskými kvalitami a mentalitou československých vojáků. Kronika čs. legie v Itálii zmiňuje nástup plukovníka Beauda k čs. legionářské divizi 15. října 1918 těmito slovy: „Důsledkem těchto poměrů však bylo, že dne 15. října byl odvolán od divise plk. Vitalini a za něho přišel plk. Eugenio Beaud od 26. armádního sboru z Avia, jenž se s našimi oddíly seznámil za pobytu na Monte Baldu a stal se již tehdy naším upřímným přítelem.“[118] Poručík Procházka ve svých memoárech vysoce ocenil následné působení plukovníka Beauda jako velitele čs. domobrany: „Viganoni tam už nebyl. Jeho místo zaujal plukovník Eugenio Beaud, dokonalý člověk, vynikající vojenskými vlastnostmi stejně jako uhlazeným chováním. Nepoznal jsem rozumnějšího Itala nad něho. Byl nějaký čas náčelníkem štábu naší legionářské divize, potom si ho major Šeba vyprosil pro domobranu. Ten kdyby byl přišel na tohle místo hned z počátku, jak lehce by se bylo pracovalo!“[119] Potvrzením větší obliby plk. Beauda u čs. vojáků oproti generálu Viganonimu je zřejmě i skutečnost, že Beaud je na rozdíl od svého předchůdce jmenovitě uveden i v Masarykově slovníku naučném.[120] Plukovník Beaud v pozdější době dosáhl generálské hodnosti. Zemřel 27. července 1966.[121]

Major (praporný) Hynek Ignác Gibiš se narodil 10. března 1871 v obci Olešnice (okres Rychnov nad Kněžnou). Po absolvování studia na Státním reálném gymnáziu v Hradci Králové absolvoval školu jednoročních dobrovolníků a následně se stal rakousko-uherským důstojníkem z povolání, v roce 1890 byl povýšen do hodnosti poručíka. Sloužil nejprve jako důstojník pěchoty ve funkci velitele čety u pěších pluků č. 9 a 18, poté působil v Mostaru jako praporní pobočník bosenskohercegovinského pěšího pluku č. 2. V roce 1903 byl povýšen do hodnosti nadporučíka a stal se důstojníkem týlové služby (v dobové terminologii skladištním důstojníkem). Během následujících let sloužil delší dobu v tehdejší rakouské Haliči na současném polském území, kde se i oženil. V roce 1908 byl povýšen do hodnosti kapitána, o pět let později byl v roce 1913 zřejmě ze zdravotních důvodů penzionován, v jeho vojenské složce je uveden záznam „neschopen polní služby“. Po vypuknutí první světové války byl 1. srpna 1914 opět aktivován s kvalifikací velitele praporu nebo velitele jiné služby. Dne 21. března 1915 padl do ruského zajetí, v té době byl velitelem jednoho z úseků obrany pevnosti v polském městě Přemyšl.[122]

Podplukovník Hynek Gibiš jako velitel 3. čs. stř. pluku v Rusku (VÚA-VHA).

V prosinci 1916 si podal ve městě Caricyn (dnešní Volgograd) přihlášku do řad čs. legie v Rusku, aktivní službu zahájil 17. července 1917. V té době se stal v hodnosti podplukovníka velitelem 3. čs. střeleckého pluku „Jana Žižky z Trocnova“. Gibiš byl prvním českým důstojníkem, kterému bylo svěřeno velení čs. legionářského pluku. Tuto funkci však zastával pouze po dobu několika týdnů. V srpnu 1917, během návštěvy T. G. Masaryka u čs. útvarů, došlo ke konfliktu mezi Gibišem a jeho nadřízeným ruským velitelem čs. brigády plukovníkem Nikolajem Petrovičem Mamontovem. Gibiš byl v září 1917 zbaven velení pluku a následně jmenován velitelem druhého transportu čs. dobrovolníků pro francouzskou frontu. Ten z Žitomíru vyrazil 25. listopadu 1917. Po devíti dnech dorazil do Čerepovce, kde se však vinou všeobecného zmatku po bolševické revoluci a špatného počasí zastavil na 63 dní. Následně pokračovali na Murmansk a Rusko opustili konečně až 21. března 1918. Do francouzského Cognacu dorazili 3. dubna 1918. Spolu s ním cestoval z Ruska i Jan Šeba, pozdější velitel čs. vojenské mise v Itálii.[123]

Gibiš byl ve Francii přidělen v hodnosti majora[124] k 21. čs. střeleckému pluku. V listopadu 1918 byl pověřen zformováním čs. domobraneckých praporů v Itálii, s platností od 11. listopadu 1918 byl jmenován do funkce náčelníka štábu (Hlavního stanu) domobraneckých vojsk.[125] Pro tuto funkci si jej osobně vyžádal Jan Šeba, který Gibiše znal z Ruska a oceňoval jeho velitelské a organizační schopnosti.[126] Gibišovou předností pro službu v Itálii byla mimo jiné i plynná znalost několika jazyků včetně francouzštiny a školní latiny, díky nimž brzy zvládl i základy italštiny. Dne 21. ledna 1919 byl Gibiš povýšen do hodnosti podplukovníka a již 25. května 1919 následovalo povýšení na plukovníka.

Hynek Gibiš měl pro svou novou funkci řadu cenných předpokladů. Oproti většině legionářských důstojníků, kteří nebyli před válkou vojáky z povolání, sloužil od roku 1891 (s dvěma krátkými přestávkami) jako rakousko-uherský důstojník v aktivní službě. Absolvoval však rovněž základní vojenskou službu a byl původně záložním důstojníkem. Před příchodem do Itálie poznal bojiště na ruské i francouzské frontě. To mu jako veliteli čs. domobranců umožňovalo lépe chápat myšlení i potřeby vojáků různých hodností a vybírat pro domobranecké prapory vhodné velitele z řad profesionálních i záložních důstojníků a poddůstojníků. Cenná byla i Gibišova zkušenost ze služby v mnohonárodnostní rakousko-uherské armádě, protože v čs. domobraně sloužili i občané z řad národnostních menšin nového státu. O Gibišově poněkud osobitém stylu velení svědčí i epizoda, kterou zmínil v roce 1929 ve svém projevu na prvním sjezdu Svazu bývalých příslušníků čs. domobrany z Itálie. Než zahájil budování jednotek čs. domobrany, převlékl se do špinavých a rozedraných zajateckých šatů a vypravil se mezi české vojáky v zajateckém táboře, aby poznal jejich názory a stav jejich případné demoralizace. Když se přesvědčil o jejich vlasteneckém smýšlení, začal s organizací těchto mužů.[127]

Štáb čs. domobrany v GalIalrate. Uprostřed stojí velitelé Eugenio Beaud a Hynek Gibiš (sbírka ČsOL).

Gibiš byl československým vlastencem, který se cílevědomě snažil zabezpečit nejen materiální potřeby domobranců a nezbytnou kvalitu jejich vojenského výcviku, ale zároveň v nich systematicky podporoval lidskou důstojnost a hrdost na to, že jsou vojáky nového československého státu.[128] Gibiš v řadách domobrany pěstoval demokratického ducha čs. legií, zároveň však jako zkušený důstojník netoleroval u svých vojáků nekázeň a vyžadoval od nich řádné plnění jejich povinností. V případě vážného porušení služebních řádů neváhal postavit provinilce před vojenský soud nebo je poslat zpět do zajateckých táborů.

Vysoké ocenění si zaslouží Gibišovo rozhodnutí přijímat do řad čs. domobrany i vojáky z řad těžce nemocných a invalidních zajatců, kteří již nebyli schopni další aktivní vojenské služby se zbraní. Tímto rozhodnutím zřejmě zachránil život řádově desítkám až stovkám mužů především z řad „nových zajatců“, protože úmrtnost mužů v italských zajateckých táborech v období těsně po skončení první světové války dosahovala až 10 %,[129] zatímco celková úmrtnost následkem nemocí a úrazů v řadách čs. domobrany je udávána počtem 624 mužů,[130] což odpovídá přibližně 1 % jejich celkového stavu. Čs. domobranci si nejprve museli zvyknout na Gibišův občas trochu svérázný způsob vystupování, brzy se však stal všeobecně uznávaným velitelem, který se těšil značné oblibě svých vojáků. Gibiš se rovněž dovedl brzy přizpůsobit specifikům pro něj nového italského prostředí a diplomaticky řešil všechny problémy spojené se vznikem druhé československé armády v Itálii.

Poručík Procházka popsal Gibišovo působení u čs. domobrany těmito slovy: „Velitelem domobrany byl generál Agenore Viganoni, muž na své postavení tuze žárlivý, ale ve skutečnosti měl tu mít hlavní slovo Gibiš. Vždyť tu šlo nejen o těla tisíců lidí, ale hlavně o jejich ducha. Gibiš měl nesmírně těžký úkol udělat z trosečníků rozbitých armád zase spořádané prapory, a na to se nesmělo jít zhurta. Lidé, kteří se sem dostali z fronty, prošli peklem a potřebovali otcovského pohlazení, bratrského povzbuzení, toužili po vlídném slově. Válečné hrůzy v nich zanechaly hluboké stopy. Avšak dobrou vůli potlačit v sobě zájmy osobní a přinášet nové oběti osvobozenému národu, to měl napsáno v očích každý z nich. S tím přesvědčením se ujímal práce otec Gibiš a celý jeho štáb.“[131]

Gibišovu práci ocenil například také důstojník zdravotní služby Jan Weber: „Aby mohl splniti úkol naň vložený, musel bezesporně překonati mnoho těžkostí a všelijakých nesnází. Kdo byl trochu jenom bystrým pozorovatelem událostí v Itálii, nemohl netušiti a neviděti, že to byl vždycky jenom plukovník Gibiš, jenž se snažil všelijaké ty nesrovnalosti mezi italskými úřady a naší Národní radou v Římě spraviti vždycky v dobrém a ku prospěchu nás všech. (…) Naši hoši jaksi instinktivně vycítili, kde vězí ta hybná síla celé té organizační práce a milovali plukovníka Gibiše upřímně a lnuli k němu s tou největší oddaností. Že vychoval dobrou armádu naší republice, o tom svědčí a mluví skutky československých domobraneckých praporů po návratu jejich do republiky.“[132]

Hynek Gibiš jako náčelník štábu Velitelství čs. domobrany v Itálii (VÚA-VHA).

Plukovník Gibiš působil v Itálii do června 1919, poté předal funkci náčelníka Hlavního stanu velitelství čs. domobrany v Itálii svému nástupci majoru Ulihrachovi a dne 20. června 1919 odjel s transportem 14. domobraneckého praporu domů. Po návratu do vlasti byl s platností od 1. srpna 1919 jmenován do funkce náčelníka štábu Zemského vojenského velitelství (ZVV) pro Čechy se sídlem v Praze. Dne 20. července 1921 byl povýšen do hodnosti generála V. hodnostní třídy (v roce 1927 byla tato hodnost přejmenována na brigádního generála), následně se stal 10. října 1921 velitelem 1. pěší divize. V záznamech po přijetí do čs. armády má Gibiš uvedeny jako zvláštní znalosti: malíř, jezdec a hudebník. V pozdější době patřila mezi jeho záliby rovněž filatelie. Plukovník a později generál Gibiš byl během služby v čs. armádě svými nadřízenými hodnocen velmi pozitivně. Například tehdejší zemský velitel pro Čechy gen. Jan Syrový napsal Gibišovi následující hodnocení: „Přímý a rozhodný charakter. Má dosti široký rozhled. Jako náčelník štábu dobře vyhovoval na základě svých organizačních schopností a vojenských vědomostí. Způsobilý velet divizi a ku povýšení. (Platí pro období 1. 10. 1920 – 30. 9. 1921)“ Následně byl hodnocen jako „Energický a rozhodný velitel divize. Jeho divize na velmi dobré úrovni.“ V roce 1923 byl generál Gibiš hodnocen jako „schopný velitel divize“. Koncem roku 1923 byl generál Gibiš zřejmě ze zdravotních důvodů, případně kvůli dosaženému věku, penzionován s platností od 1. února 1924. V jeho dochovaných záznamech chybí informace o důvodu penzionování.[133] Gibišovým hendikepem mohla být rovněž absence vyššího vojenského odborného vzdělání.

Generál Gibiš byl nositelem řady československých i zahraničních řádů a vyznamenání: Čs. válečný kříž, čs. Revoluční medaile, čs. Medaile vítězství, francouzský Řád Čestné legie V. třídy, Řád italské koruny III. třídy, italský Řád sv. Lazara a sv. Mořice IV. třídy, Řád rumunské koruny III. třídy. Během předchozí služby v rakousko-uherské armádě získal například Jubilejní pamětní medaili 1898, Jubilejní kříž 1908 a Vojenskou záslužnou medaili bronzovou.[134]

Hynek Gibiš (v čs. uniformě vedle italského důstojníka s bílou šerpou) během vojenské slavnosti v červnu 1922 v Milovicích (sbírka ČsOL).

Po odchodu z čs. armády se penzionovaný generál Gibiš zařadil mezi některé legionáře, kteří byli nespokojeni s vývojem situace v Československu v oblasti vnitřní i zahraniční politiky, a stal se stoupencem myšlenek krajní pravice. Byl členem Národní obce fašistické (NOF), v jejímž čele stál generál Radola Gajda – původním jménem Rudolf Geidl (1892–1948). Kromě generálova radikálního vlastenectví a nespokojenosti s předčasným penzionováním mohlo Gibiše ke vstupu do NOF motivovat rovněž opomíjení zásluh jeho samotného i vojáků pod jeho velením z řad čs. domobrany z Itálie. Gibiš v rámci NOF působil od roku 1927, a to především jako čelní představitel jejích polovojenských a mládežnických organizací Omladina NOF, Junák NOF a Rodobrana.[135] Gibišovo působení v těchto funkcích však trvalo pouze relativně omezenou dobu. V roce 1927 bylo s generálem Gibišem vedeno vojenské disciplinární řízení kvůli jeho účasti na dvoudenním srpnovém sjezdu NOF v Mladé Boleslavi v uniformě československého generála. Gibiš poté respektoval výsledek disciplinárního řízení, a i přes nelibost generála Gajdy se napříště účastnil akcí NOF pouze v civilním obleku. Generálovi zkomplikovala život rovněž „Sázavská aféra“. Dne 23. srpna 1927 bez vědomí svých nadřízených přepadlo sedm členů Omladiny NOF letní byt na Sazávě, kde v té době pobýval s rodinou ministerský rada MNO JUDr. Jaroslav Vorel. Cílem této akce bylo získat dokumenty, které by prokázaly zasahování prezidenta T. G. Masaryka a jeho spolupracovníků do vyšetřování údajné špionážní aféry generála Gajdy a další spisy ke kárnému řízení MNO s Gajdou. Útočníci však v bytě nenašli žádné spisy ke generálu Gajdovi a odnesli si pouze jiné písemnosti. Krátce poté byli členové přepadového komanda zatčeni policií a bylo zahájeno vyšetřování.

Proti Gibišovi bylo zahájeno stíhání podle zákona na ochranu republiky. Neexistovaly však žádné důkazy, že by se Gibiš na akci či na jejích přípravách podílel, nebo že by o ní věděl, takže nakonec nebyl obviněn ani obžalován. Činnost Omladiny NOF byla úředně zastavena pražským policejním ředitelstvím již počátkem září 1927 a následně vznikla její nástupnická organizace Junák NOF. V jejím čele stanul opět generál Gibiš. Funkci říšského velitele Junáka NOF však zastával pouze do 4. června 1928, kdy na ni rezignoval a nadále zůstal pouze prostým členem NOF. Důvodem Gibišovy rezignace byl jeho nesouhlas s radikalizací části fašistické mládeže, spojenou s násilnými akcemi. Tím se generál Gibiš dostal do konfliktu s radikálním křídlem Junáka NOF. Během roku 1928 se zkomplikoval i Gibišův vztah ke Gajdovi.[136] Generál Gibiš měl sice kritický vztah k politické situaci v meziválečné republice, jeho působení ve vrcholových funkcích NOF však trvalo jen velmi omezenou dobu a omezená je i jeho míra zodpovědnosti za násilné akce mladých českých fašistů koncem dvacátých let 20. století. Ačkoliv nemůžeme souhlasit s generálovými politickými názory z doby jeho působení v NOF, je na druhé straně nutné zdůraznit, že Gibiš se evidentně distancoval od pokusů měnit čs. politický systém násilnými prostředky. Později bylo rovněž prokázáno, že generál Gibiš se žádným způsobem nepodílel na akci, ke které došlo v noci z 21. na 22. ledna 1933, když skupina členů NOF přepadla kasárna v Brně-Židenicích.[137] Tato událost bude popsána v dalším textu.