Ediční rada Edice Magnetka

prof. PhDr. Robert Kvaček, DrSc. (Technická univerzita v Liberci)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

Mgr. Jaroslav Kříž, Ph.D. (Městská knihovna Antonína Marka v Turnově)

JUDr. František Čermák

Copyright © Emil Hruška, 2023

Cover art © Lukáš Tuma, 2023

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2023

ISBN 978-80-278-0127-5 (print)

ISBN 978-80-278-1322-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1323-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1324-7 (pdf)

část první
METAMORFÓZY ZLOČINCE

PŘEDMLUVA

Literatura faktu pracující s reáliemi sine ira et studio (pokud možno!) má tu nevýhodu ve srovnání s beletrií, jež má možnost bezbřehého fabulování, že dílo zdánlivě uzavřené, dokončené a po případném vydání a přečtení do knihovny uložené, se po nějaké době na polici zatřese a možná z ní i vypadne, aby upozornilo na to, že na jeho definitivní uzavření byl ještě čas. Že se tak či onak, tam nebo jinde, objevily relativně nové informace, o kterých autor dříve nevěděl, a nemohl je tedy použít. Ne, že by byl snad pohodlný, líný, povrchní (byť by to snad i byla pravda); ale proto, že ony informace byly dobře (a ještě lépe) zasuté, ukryté, nedostupné, třeba jak se říká „z technických důvodů“. V tomto ohledu literatura faktu vlastně stále sama sebe může dohánět, i když STOP lze také autoritativně (ovšem zbytečně) říkat. Případ od případu se samozřejmě různí.

V roce 2012 vydalo Nakladatelství Epocha knihu Převedu vás… Na onen svět! Ta sestává ze třech případů, odehrávajících se koncem 40. let minulého století v západočeském pohraničí. Jsou to případy vesměs tragické, jejichž aktéry byli „převáděči“ přes tzv. zelenou hranici a také jejich oběti. V pořadí třetí případ, nazvaný „Proměny obratného vlasovce“, pojednává o zločineckém působení záhadného muže, který se v letech 1945–1949 zdržoval pod falešnou identitou v Karlových Varech a získal tam – kvůli tomu, jakým byl, jak se choval a hlavně kvůli zločinům, jichž se dopustil – temnou pověst. Ta se v pamětech lidí v karlovarských kulisách dlouho odrážela a předávala. Je tomu tak vlastně dodnes, byť v opadávající míře. A z onoho muže (a jeho skutků) se stal – v jistých podáních – jakýsi urbánní mýtus.

Onen muž vystupoval pod jménem Jiří Skomarovský.

Československo opustil nedobrovolně počátkem roku 1950.

Spíše stručné výše zmíněné pojednání o něm končilo rozšířenou domněnkou, že byl v tehdejším Sovětském svazu popraven.

Poslední věta však zněla: „Kdo ví. Skomarovský měl přece více životů…“

A touto poslední větou se také vracíme k samotnému začátku předmluvy.

KARLOVY VARY A RUSOVÉ

Karlovy Vary hostily za dlouhou dobu své zdraví prospěšné existence příslušníky desítek národů celého světa (a zdaleka ne všichni sem přijížděli jako pacienti). Dva národy se však ukázaly pro toto město charakteristickými, což platí dodnes (či donedávna platilo): Němci a Rusové. Rusové a Němci. Z anonymní masy obou národů vyčnívají významné osobnosti, jejichž připomínku uchovávají pamětní desky na karlovarských domech či mnohé skulptury: Car Petr Veliký, Johann Wolfgang Goethe, I. S. Turgeněv, Karl Marx… Historik Stanislav Burachovič napsal, že toto město „má očividně něco, co tyto dva národy speciálně, ba řekli bychom, neodolatelně přitahuje. Mohlo by být, že Rusům a jejich sklonu k hloubavě zádumčivé chandře v Karlových Varech vyhovuje jistý mlžný opar melancholie? Rusové milují karlovarské prameny, dokážou je sledovat a obdivovat celé hodiny. A Němce snad kromě geografické blízkosti a tradičně relativní finanční láce ke Vřídlu vždy přitahovala zdejší příjemná směs bavorské jadrnosti s vídeňskou šlehačkovou poetikou, úslužností, uvolněností a pohodovostí.“

Němci byli a jsou ve Varech nepřetržitě, za monarchie, před druhou světovou válkou, během války, po ní i dodnes. Příjezdy a pobyty Rusů byly ve 20. a 30. letech minulého století radikálně – z jasných důvodů – zredukovány na ojedinělé výskyty prominentů, hlavně spisovatelů, hudebníků a jiných, tehdy už sovětských kulturních a politických činitelů. Od začátku druhé světové války až do roku 1945 Rusové v Karlových Varech zcela absentovali, než se tam dne 6. února 1945 opět objevili a už zde – byť v různých politických a společenských metamorfózách – zůstali. Z tohoto pohledu je tedy tento 6. únor důležité datum.

Kdo a proč z Rusů do Varů tehdy přijel?

Vlasov a vlasovci

Dne 1. září 1901 se narodil Andrej Andrejevič Vlasov, budoucí generál ve dvou armádách, stojících proti sobě. Symbolem té první byla rudá hvězda se srpem a kladivem, symbolem druhé pak hákový kříž.

Vlasov studoval nejprve v pravoslavném semináři a poté absolvoval zemědělský institut. V roce 1919 vstoupil do Rudé armády, kde prošel různými funkcemi a stoupal po hodnostním žebříku. Za stalinského režimu zažil Vlasov díky své, řekněme, „flexibilitě“ poměrně rychlý postup. V červnu roku 1940 se stal generálmajorem, v březnu 1942 generálporučíkem. Jeho kariéra v Rudé armádě byla poznamenána jistými výraznými momenty, ve kterých se projevily jak Vlasovovy velitelské schopnosti, tak i sporné charakterové vlastnosti, ba přímo vady. Poté, co Německo zahájilo válku proti Sovětskému svazu, vykonával Vlasov vysoké velitelské funkce, ve kterých se osvědčil. Byl vyznamenán, oslavován a v tisku nazýván „stalinským vojevůdcem“. Po ústupu Rudé armády od Lvova v červenci 1941 stál Vlasov v čele 37. armády bránící Kyjev. Sám Stalin tehdy ocenil Vlasovovy zásluhy, přijal jej v Kremlu a svěřil mu velení 20. armády, s níž se Vlasov podílel na úspěšném protiútoku u Moskvy v prosinci 1941. Sovětský deník Izvěstija zveřejnil 13. prosince 1941 portréty devíti nejzasloužilejších vojevůdců Rudé armády: vedle Žukova a dalších tam figuroval rovněž A. A. Vlasov.

Generálporučík Rudé armády Andrej A. Vlasov

Jeho kariéra v Rudé armádě měla zdárně pokračovat. Stalin jej jmenoval velitelem 2. úderné armády, která se v rámci Volchovského frontu měla zúčastnit útoku, jehož cílem bylo prolomení blokády Leningradu. Útok neměl úspěch. Na jeho selhání se podle odborníků podepsalo špatné týlové zajištění, a to hlavně nedostatek munice a potravin. V polovině března 1942 se značná část 2. úderné armády dostala do obklíčení a její vojáci buď umírali, zejména hladem, nebo se jim po malých částech podařilo z obklíčení uniknout; tisíce jich byly zajaty. Dne 12. července 1942 se ocitl v zajetí také generál Vlasov. Svědkové vypověděli, že Vlasov se Němcům legitimoval a zpravodajskému důstojníkovi wehrmachtu odevzdal svou osobní zbraň. Od prvních chvil prý dával najevo, že „co bylo, to bylo“; že je ochoten vypovídat a s Němci spolupracovat.

Během druhé světové války, hlavně pak v letech 1941–1943 byly zajaty statisíce vojáků Rudé armády. Jejich osudy byly více méně tragické. Pokud nezemřeli hladem, vysílením v důsledku otrocké práce nebo nebyli ubiti nacisty, měli jen malou naději, že pokud se jim přece jen podaří vyváznout, jejich utrpení skončí. Stalin totiž označil zajetí – bez ohledu na jeho příčinu – pro sovětského vojáka za nepřípustné a každý zajatec tak byl a priori podezříván ze zrady. Ruský historik Roj Medveděv napsal, že Stalin a jeho vláda vlastně třikrát zradili své vojáky: chybné zhodnocení situace a diletantské řízení obrany v počátečním období války (na což mělo vliv bezprostředně předcházející zdecimování velitelského sboru Rudé armády v rámci stalinských „čistek“) stály za zajetím obrovského množství vojáků. Dále pak tím, že Stalin a spol. odmítli uznat někdejší podepsání mezinárodní konvence o válečných zajatcích, což výrazně přispělo ke strašlivému vyhlazování sovětských zajatců v německých zajateckých a koncentračních táborech. A nakonec tím, že po válce putovala většina osvobozených zajatců na několik let znovu do lágrů, tentokrát stalinských, s cejchem „zrádců“.

Generál Vlasov byl ještě v den, kdy se nechal zajmout, předveden k vysokému veliteli wehrmachtu generálu Lindemannovi. Vzápětí poté, co bývalý „stalinský vojevůdce“ projevil ochotu spolupracovat s Němci v boji proti své vlasti, byl transportován do Berlína a tam vytrvale a kvalifikovaně „zpracováván“ zpravodajskými a politickými důstojníky. Součástí jeho „zpracovávání“ byly také lichotky a pocty, kterých se mu výjimečně dostávalo jako „panu generálovi“ (připomeňme, že Vlasov nebyl jediným generálem Rudé armády zajatým Němci). V Berlíně vypracoval Vlasov dvanáctistránkový elaborát pojednávající o tom, „jak vítězně bojovat se Sověty“. Němci jeho ochotu spolupracovat samozřejmě uvítali.

Na jaře 1943 započala Vlasovova aktivní činnost zprvu na poli nacistické propagandy.

Velitel Ruské osvobozenecké armády generál Andrej A. Vlasov při výcviku svých jednotek

Na okupovaném území Ruska zformoval Vlasov po souhlasu svých nových pánů takzvaný Smolenský propagandistický komitét (výbor), který vydával různá protisovětská prohlášení a letáky, určené vojákům Rudé armády. V tomto komitétu, samozřejmě řízeném a kontrolovaném Němci, byli vedle Vlasova další bývalí vysocí důstojníci Rudé armády, kteří předtím buď dezertovali, nebo se dostali do zajetí. Komitét byl řízen úřadem pro propagandu wehrmachtu, Vlasov a spol. byli vykonavateli jeho pokynů. Přímé bojové nasazení přeběhlíků a ochotných zajatců z Rudé armády Hitler odmítal (na Vlasovovu adresu údajně pronesl: „Zradil Stalina, zradí i mne.“). Stále větší zájem na využití Vlasova a spol. včetně jejich vojenské angažovanosti však projevoval říšský vůdce SS Heinrich Himmler. Vlasov sám o přízeň SS velmi usiloval a až do konce války prohlašoval, že je vlastně mužem SS.

Zlom nastal po nezdařeném atentátu na Hitlera 20. července 1944. Tento pokus byl jakýmsi vykřičníkem za aktuálním stavem Německa, kdy třetí říše prohrávala na všech bojištích (připomeňme, že 6. června 1944 se Spojenci vylodili v Normandii) a hledala další síly, kde se jen dalo. Dne 16. září 1944 přijal Himmler Vlasova k rozhovoru. Víckrát se už spolu sice nesešli, ale od toho dne začalo Vlasovovo kolaborantské hnutí nabývat vojensko-politické podoby, přičemž dosavadní politické a ideologické výhrady proti němu byly potlačeny ideou vojenského využití. Himmler explicitně souhlasil se založením Výboru pro osvobození národů Ruska (KONR) jakožto zastřešujícího politického orgánu a rovněž tak s výstavbou jeho ozbrojené složky: Ruské osvobozenecké armády (ROA). Vzhledem k tomu, že Himmler se s blížící porážkou Německa zabýval myšlenkou etablování „evropských SS“, byla existence ROA (vedle SS jednotek ukrajinských, chorvatských, belgických či muslimských) vítána. V prvních listopadových dnech roku 1944 započal s vytvářením dvou divizí ROA. V rámci organizační struktury německé armády měly tyto divize označení 600. a 650. pěší divize (ruská), ačkoli v nich sloužili i příslušníci jiných národů, nejen Rusové. Běžně však byly označovány jako 1. a 2. divize ROA.

1. divize ROA byla ustavena a zahájila výcvik 11. listopadu 1944 v Münsingenu ve Württembersku. Jejím velitelem se stal plukovník (zanedlouho generál) Sergej Bunjačenko, povolaný ze západní fronty, kde velel menším ruským jednotkám, už dříve spolupracujícím s Němci. Bunjačenko býval velitelem divize Rudé armády; zajat počátkem prosince 1942, souhlasil po krátké době s tím, že bude teď sloužit bývalému nepříteli. Bunjačenko byl drsný a nemilosrdný, ale schopný velitel. Po příjezdu k divizi a seznámení s jejím dosavadním složením (jednalo se o zajatce a dezertéry, kteří do té doby sloužili v různých dobrovolnických oddílech, spolupracujících s Němci včetně zapojení do potírání partyzánského hnutí v Rusku, na Ukrajině, Balkáně a jinde) prohlásil prý, že vojáci divize jsou „banditi, lupiči a zloději“ a železnou rukou, která neváhala použít ty nejtvrdší tresty, zavedl disciplínu. V lednu 1945 přišly k 1. divizi stovky vojáků ze zajateckých táborů. Ihned byli prověřováni zvláštními bezpečnostními orgány ROA a v případě zjištění prosovětských postojů byli nemilosrdně likvidováni. V předjaří 1945 čítala 1. divize na 20 000 mužů a byla schopná bojového nasazení.

Druhá divize ROA se formovala od počátku roku 1945 ve výcvikovém táboře Heuberg a částečně stejně jako 1. divize v Münsingenu. V den Hitlerových narozenin, tedy 20. dubna 1945, 2. divize ROA opustila prostory svého etablování a zamířila do rakouského Lince. Tady dostala od německého velení rozkaz přemístit se do Čech, k Českým Budějovicím. Krátký pobyt 2. divize ROA na Českobudějovicku byl provázen ozbrojenými střety jejích vojáků s Němci, ale především byl pak determinován úsilím dostat se do zajetí americkou armádou. Do bojů však – na rozdíl od 1. divize – 2. divize vůbec nezasáhla.

Z podnětu nacistů došlo k založení politického kolaborantského orgánu – Výboru pro osvobození národu Ruska (KONR). Jeho vznik byl vyhlášen na zasedání konaném 14. listopadu 1944 v Praze. Přípravy této akce zahájily různé emigrantské a jiné protisovětské skupiny pod německou taktovkou ihned poté, co Vlasova přijal H. Himmler. Mezi starými emigrantskými skupinami různých národností vyvolala Vlasovova dohoda s Himmlerem spory. Jejich reakce pak byla v podstatě dvojí: buď ji akceptovaly, nebo zásadně odmítly. Důvodem odmítání nebylo ani tak Vlasovovo spojenectví s SS, ale zejména to, že byl pokládán za ruského nacionalistu; největší odpor k němu pocházel od Ukrajinců a příslušníků zakavkazských národů. Fakticky poprvé zasedal KONR už 12. listopadu 1944 jižně od Berlína v obci Dabendorf, kde se nacházelo školicí středisko pro vůdčí kádry KONR a ROA, vedené Němci. V Dabendorfu došlo ke schválení jak textu manifestu, jenž pak byl oficiálně přijat v Praze, tak statutu KONR. Byli zde designováni členové a předseda KONR – generál Vlasov, kteří pak měli být „zvoleni“. V předvečer onoho 14. listopadu 1944, kdy KONR oficiálně vznikl, se do Prahy sjelo vlakem na 600 delegátů, jejichž hostitelem byl německý státní ministr pro Čechy a Moravu K. H. Frank. Zasedání se konalo v Rudolfově galerii Pražského hradu. Z výše postavených hostů se zasedání vedle Franka zúčastnili i generál Rudolf Toussaint (velitel německé branné moci v protektorátu) a blízký Himmlerův spolupracovník SS-Obergruppenführer Werner Lorenz. Frank přivítal účastníky jako nové spojence Říše; pozdravné telegramy přišly na Hrad od Himmlera a Ribbentropa.

Takto o celé akci psal protektorátní časopis Vládní vojsko (30. 11. 1944): „V čele všech listů byla zpráva, že v Praze byl ustaven Výbor pro osvobození národů Ruska. Ustavující národní shromáždění se konalo na Hradě za předsednictví ruského generála Vlasova. Schůze se konala za přítomnosti zástupců lidu ruského, ukrajinského, běloruského, tatarského, kavkazského a turkenstánského. Se strany německé byla na straně hostí přítomna řada pozvaných hostí, zastupujících stát a stranu. Přítomni byli také členové vlády Protektorátu. Německý státní ministr pro Čechy a Moravu SS-Obergruppenführer K. H. Frank pozdravil shromáždění a uvítal jeho účastníky. Potom se ujal slova generál Vlasov k úvodnímu projevu. Zdůraznil nezbytnost soustředění a nezbytného usměrnění všech sil národů Ruska proti jejich společnému nepříteli, bolševictví. Generál Vlasov ujistil, že národové Ruska jakožto věrní spojencové národa německého nesloží zbraně v jeho boji proti bolševictví a že po boku německého národa budou s ním bojovat až do úplného vítězství. Pak přečetl generál Vlasov manifest osvobozovacího výboru adresovaný národům Ruska. Manifest charakterizuje, jak národy Ruska jsou bolševictvím vykořisťovány a zotročeny, a obsahuje hlavní zásady státního útvaru, který v oblasti Sovětského svazu má nově býti zřízen a který se má opírat o uznání rovnoprávnosti všech národů Ruska. Shromáždění bylo zakončeno proslovem předsedy sdružení mezistátních svazků SS-Obergruppenführera Lorenze, který tlumočil účastníkům schůze pozdrav říšské vlády.“

V Karlových Varech se objevil Jiří Skomarovský, válečný hrdina

Dále listy zaznamenávají projev Německého státního minstra K. H. Franka. SS-Obergruppenführer K. H. Frank mj. pravil: „Praha, toto staré kulturní město, bylo odjakživa střediskem duševních a politických snah. Její budovy historicky památné jsou svědky umělecké tvorby četných evropských národů a zároveň výrazem politické budovatelské vůle tvořících lidí. Jestliže pro vyhlášení poselství, důležitého pro národy Ruska, připadla volba právě na Prahu, je z toho zřejmý zároveň význam tohoto města v boji proti ničivým silám, jež se již často v dějinách pokoušely otřásti pořádkem evropské pevniny. Jde opravdu – jak nešlo v žádném minulém století – o existenci našeho světadílu, o jeho kulturu a o jeho lidi. V nynější chvíli, kdy v rozlehlých částech Evropy, jež až dosud mohly žíti podle svých zákonů, se zdá, že propadají bolševictví, jeví se jako pochodeň nové doby rozhodnutí národů Ruska, že nyní nastoupí k boji proti nepříteli světa – bolševictví. Přeji vám, pane generále Vlasove, a vašemu hnutí, aby v zájmu velké věci bylo korunováno úspěchem. Pražské porady buďtež k tomu šťastným začátkem. Říšský vedoucí SS Heinrich Himmler poslal pozdravný telegram, ve kterém blahopřál výboru pro osvobození národů Ruska k ustavujícímu shromáždění.“

Už tuto spíše nudnou historickou pasáž opusťme. Byla však nutná právě v souvislosti s vlasovci a Karlovými Vary.

Vlasovci v Karlových Varech

KONR sídlil po pražském zasedání v okrajové berlínské čtvrti Dahlem. Berlín byl však stále více vystavován náletům Spojenců, takže za nové sídlo KONR byly vybrány klidné Karlovy Vary, lazaretní město. Přemístění KONR do tehdy „sudetské župy“ provázely velké problémy. KONR se svým rozvětveným aparátem už neměl pouhých sedm členů, jako na začátku své existence, nýbrž na 700; k nim bylo nutno připočítat jejich rodinné příslušníky a také s KONR kooperující Němce. To znamenalo, že 6. února 1945 a v dalších dnech přijelo do Karlových Varů kolem 2000 osob (!) spojených s vlasovci mimo jejich ozbrojené síly (ROA). Vzhledem k tomu, že karlovarské lázeňské domy a hotely byly plné zraněných příslušníků německé branné moci, část vlasovců našla ubytování v Jáchymově, Mariánských Lázních i jinde. Vedení KONR a jeho ústřední složky se vměstnaly do hotelu Richmond. To vše k velké nelibosti „šéfa“ sudetská župy Konrada Henleina. Ten ve svém pašalíku žádné Rusy nechtěl, údajně dokonce dal 9. března 1945 Vlasovovi lhůtu 48 hodin na opuštění sudetské župy. Leč Vlasov nad nějakým gauleitrem Henleinem mávl rukou a poslal „odvolání“ proti Henleinově snaze o jeho vypuzení Himmlerovi. V Karlových Varech a okolí poté KONR zůstal. Mezitím proběhlo 27. února 1945 jeho poslední velké zasedání, prý již příznačné protiněmeckými projevy. Údajně. Německá říše sice spěla ke svému konci, ale její represivní síly na dosud kontrolovaných územích byly stále účinné. Za zajímavý lze označit fakt, že 28. února 1945 přijal Vlasova říšský ministr propagandy Joseph Goebbels. O čem rokovali, však není známo.

Vlasov se svými spolupracovníky u ministra Goebbelse (28. únor 1945)

Až do 1. května 1945 se v hotelu Richmond údajně konala řada jednání, jejichž marným cílem bylo sjednocení politických a vojenských skupin pocházejících z území Sovětského svazu.

A zde se objevuje další významná událost ilustrující a dokumentující téma „Karlovy Vary a Rusové“. V hotelu Richmond se Vlasov (už počtvrté) oženil. Stalo se tak dne 13. dubna 1945. (Jakoby symbolicky ve stejný den, kdy vybrané jednotky 1. divize ROA zaútočily na Odře na předmostí Erlenhof na své krajany v Rudé armádě, vzápětí však byly odraženy. Po tomto debaklu celá 1. divize ROA zamířila v pochodových proudech na území Čech.)

Vlasov se poprvé oženil v roce 1925. Jeho vyvolenou tehdy byla jistá Polina rozená Voronovová. O dvanáct let později se paní Vlasovovou stala Anna Oslinová. V pořadí třetí Vlasovovou „sovětskou“ manželkou byla od roku 1941 vojenská lékařka Agnesa Podmazenková. Čtvrtá paní Vlasovová byla Němka. Jmenovala se Adelheid Bielenbergová, v době sňatku jí bylo šestatřicet let a její status zněl „vdova po lékaři – příslušníkovi SS“. Vlasov se s ní seznámil v červenci roku 1944, když odpočíval v zotavovně pro příslušníky SS v bavorském Ruhpoldingu; zotavovnu provozovala právě paní Bielenbergová. Jejich sňatku nebyli Vlasovovi patroni z SS z politických důvodů nakloněni (nadto Vlasovův osobní stav byl neurčitý, prohlásil jen, že jeho poslední manželka „s největší pravděpodobností nežije“), ale v dubnu 1945 se už relativizovala mnohá dřívější dogmata. Svolení Himmlera k sňatku tak nahradilo telefonické doporučení šéfa hlavního úřadu SS Obergruppenführera Bergera „řídit se vlastním uvážením“, což se také stalo.