BUSNY

TAM

JEDEME DO AFRIKY

jota / 2019

© Marika Dumková, 2018

Ilustrace © Marika Dumková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-533-2

Všem cestovatelům tělem i duší, babičkám a dědům.

PŘEDMLUVA

Přejet Afriku, Asii, Ameriku nebo Evropu dokáže každý „cestovatel“, ale zachytit zážitky tak, že chcete cestovat s ním či s ní, dokážou jen výjimky. A Busny, Marika a David, to dokázali. Když jsem před pár lety viděl jejich první video, které poslali jako pilot do Streamu, a David řekl „Umíme točit“, načež se roztočil obraz jako kolotoč, a Marika řekla „Umíme stříhat“ a kus obrazu odpadl, bylo mi jasné, že těmhle lidem chceme pomoci splnit jejich sen, ale hlavně, že tu cestu chci podniknout s nimi, ač jen ze své kanceláře. Odvyprávět příběh je neskutečně složité, ještě složitější, když zároveň řešíte úplně jiné problémy – rozbité auto, ztracený pas, ukradenou kameru. Davidovi a Marice muselo stále šrotovat v hlavě jak to natočím, jak to střihnu, jaký fór vymyslím. Vždy se jim to podařilo a svou cestou bavili stovky tisíc lidí. Všichni jsme jim trochu záviděli a zároveň s nimi trpěli, když měli potíže. Jejich lidskost a upřímnost je nekonečná, hravě strčí do kapsy všechny pseudo travel blogery nebo profesionální cestopisy. Proč? Protože jsou prostě normální – v tom nejpozitivnějším smyslu slova. Nejen při sledování jejich videí, ale i při každém osobním setkání jsem se do nich zamilovávál víc a víc a je mi ctí a radostí, že je můžu znát. No a vy už čtěte dál, protože si myslím, že následující stránky budou větší zábava než tyhle moje citový kydy… Takže: Jedeme na výlet, jedeme na výlet, jedeme, jedeme já a ty!

Janek Rubeš

SLOVO ÚVODEM

Tahle knížka je trochu punk. Vznikla na cestě, vznikla v Africe, vznikla po cestě TAM. A slovo úvodem je promiň. Promiň, že jsme se ještě nevrátili, i když jsme slibovali, že budeme dávno doma. Nic nedopadlo podle plánu, ale už jedeme! Promiň, věrný diváku, že jsme tě tak dlouho napínali s každou novou epizodou. A promiň ty, čtenáři, že mi na následujících stránkách občas ulítne i nějaká ta sprosťárna nebo hrubka. Sděluji ti přímo, co se tady děje. Nenechávám myšlenky zrát, postřehy píšu se vší šťávou a bez obalu tak, jak mi padají z hlavy. A i kdybych to prošla tisíckrát znovu, neopravím ani jednu další čárku, protože v knize, kterou držíš, vyprávím, co zažíváme právě teď.

Nevěř všemu. Nejlepší je přesvědčit se na vlastní oči

KDO JSME

Každý bláznivý nápad vzniká nad sklenkou vína. V našem případě nad bečkou piva. Listuji v nešenl džiografik a vzdychám, co všechno bych chtěla vidět. Tohle, otočím stránku… a to taky! David třímá svůj milovaný půllitr a vypadá, že mě klasicky vůbec nevnímá. Tentokrát ale poslouchal a přemýšlí. Tak pojedeme všude, řekne za chvíli. Tak jo! Vzhlédnu nevěřícně od lesklých stran časopisu. Myslí to vážně a v hlavě se mu roztáčí myšlenka, která nám změní život.

Tak místo toho, abychom dál denně vysedávali u počítačů, vzali se, zadlužili a zplodili dítě, kupujeme auto, zbavujeme se věcí a vyrážíme na cestu kolem světa. Tentokrát tedy do Afriky. Ne, není to takhle snadné, ani spontánní. Od onoho nápadu nad sudem a časopisem k jeho skutečné realizaci, kdy zabouchneme dveře bytu, klíček hodíme nadobro do schránky, nastartujeme a dáme se do pohybu, to trvá skoro dva roky. Ale teď pěkně popořádku, jak nás odmalička učili, na úvod se musíme představit…

David, 34, Brno

David je vysoký jako futra, hraje na kytaru, mezi kamarády je to Dejv alias Čuněk. Neštítí se špíny, ba naopak! Poznávací znamení: děravé ponožky, děravé tričko, zkrátka všude díry, fleky a nepořádek, kterým zkouší Maričinu trpělivost. Pokud zrovna nespí, je David hlava kreativní a rád baví lidi kolem sebe. Kromě muzikanta a šaška dělá videa, vymýšlí, režíruje, stříhá a rád hraje volejbal. Rád fotí na výšku, protože to má dynamiku. Je to Čech jako poleno, miluje pivo, hokej a české jídlo. A Brno. David Busnám vdechl život, protože ho ten dosavadní přestal bavit.

Marika, 29, Brno

Marika je architektka a pomohla zrealizovat Busny. Hodně lidí se ptá, odkud je, protože divně mluví a intonuje, ale je opravdu z Brna. Studovala v Praze a Barceloně, ale do Brna se vždy vrátila. Má dvojče a lidi si je pletou. Poznávací znamení: jsou přece úplně jiné, ale klidně si občas samy sebe spletou na fotce. Také ráda tvoří, víc než mluvení jí jde psaní a kreslení. Fotí nejčastěji na šířku, protože to má prostor. Ráda pozoruje, učí se a pracuje, a chtěla by mít všechno v pořádku, ale na zašívání Davidových děr už rezignovala. Miluje přírodu i města, sport, barvy a sladké.

Bus, 31, VW

Bus je z Rakouska, ale Marika s Davidem ho koupili v Trutnově. Za svůj život už vystřídal několik majitelů a barev, červenou, zelenou, Busny mu však vdechly nový život a předělaly ho na růžovo. Má náhon na všechny čtyři, je pomalý, ale silný, a zatím si poradil v každém terénu. Má rád dobrou naftu, a když mu nechutná, rychle to dává najevo. Na údržbu je docela náročný, protože co pár kilometrů vyžaduje drobný servis nebo odbornou opravu. Naštěstí je to starý dobrý vůz, co jde opravit klíčem a kladivem. Marika s Davidem se mu věnují trpělivě, protože bus není jen jejich dopravním prostředkem, ale i ložnicí, obývákem, kuchyní a pracovnou.

Hugo, 3, Brno

Hugo vznikl rukou Davida k Vánocům pro Mariku. Je tuhý a strnulý, ale v jádru jistě dobrý. Hugo je marnivý, což si Marika s Davidem vykládají jako ukazatel jeho sexuální orientace. Rád se válí kdekoliv, kam ho položíte. Vypadá pasivně a apaticky, ale byli byste překvapeni, v čem všem má prsty.

PŘÍPRAVY CESTY

Kdy to všechno začalo? Asi naším návratem z Turecka v prosinci 2016. David opustil firmu, aby se mohl plně věnovat projektu, a já mám dobrej pocit, že za toho půl roku zvládneme všechno na světě. David si odpočne od své práce, vyčistí si hlavu v nějaké autodílně, kde ho určitě za práci zdarma lapnou všema deseti a naučí vše o autě. Já budu dál chodit do práce a za celou zimu a jaro máme po večerech a o víkendech spóóóustu času na zjišťování a přípravy všeho druhu. Občas zajdeme na přednášku nějakého kovaného cestovatele, prostě se hezky v klidu nachystáme tak, abychom v květnu odjeli do Afriky. Plán je, že pojedeme a současně budeme vyrábět seriál o našem dobrodružství a cestování pro internetovou televizi Stream, což by nám mělo stačit jako obživa a financování dalších cest.

Sotva se vzpamatujeme z návratu z testovací cesty do Turecka, už je tu Štědrej den, ládujeme se cukrovím, odpočíváme, slavíme, Novej rok, leden, v únoru hromada práce, březen, daňový přiznání, žádná autodílna v Brně není na nikoho zvědavá, David ukončuje různý dodělávky do práce, sláva, vrcholí hokejová sezóna, David tráví hodně času v režii Komety, koncem března konečně seženeme mechanika, vezeme auto do Prostějova, z Davida žádnej automechanik nebude, kupujeme lístek na loď za pytel diamantů, takže JEDEME a přes to nejede vlak. Z Komety jsou mistři, Brno se vzpamatovává z deliria a já vyždímaná z práce nevyřídím na cestu ani ň.

Setkáme se s pár lidmi, co byli nedávno v Africe. Všichni jsou v pohodě a říkají, ať to s tím plánováním tak moc nehrotíme, že to tam vlastně nemá ani smysl. To nás trošku uklidňuje. Jedeme za pár týdnů a nemáme auto, víza, pasy, řidičáky, očkování a vlastně ani přesné datum odjezdu. Ani tu cestovní horečku. David sestavuje super-šanon, kde máme podrobnosti o každé zemi, kterou chceme projet. Jo, je super… A tímhle pocitem se opájíme dalších pár týdnů, kdy na nic jiného stejně není čas.

V květnu visí auto pořád na zvedáku v Prostějově, loď jede možná za 14 dní, možná až za měsíc. Italové jsou na informace dost skoupí. Očkování hotovo tak napůl, díly z Turecka leží nepostříhané ladem, producent volá, že pro nás nemá jediného sponzora. Jdu naposledy do práce a vrhám se do zařizování. Posílám maily do všech stran, sháníme sponzory, docházejí nám peníze, sháníme peníze, dochází nám energie, Davidovi už nestačí cigarety a začíná se mnou pít kafe.

V půlce května už máme každej tři pasy, tři řidičáky, jedno vízum a seznam tisíce drobností, který nestíháme. Pár sponzorů nám kývne, což nám vlije krev do žil, na některé partnery je to moc narychlo, další se nám neozvou vůbec. Však jasně. Chceme vyzvednout auto v Prostějově každým dnem, už máme vymyšlený interiér, zahrádku, nosiče, doplňky, ale musíme to nejprve pořádně změřit. Náš nákupní lístek nezná konce. Přes den zařizujeme, běháme, jezdíme do Prahy a zpátky, na úřady všeho druhu, do bank a pojišťoven, nakupujeme, do poslední chvíle zkoušíme sponzory, občas něco vyjde. Večer se vždy sejdeme doma u mailu a několik hodin sepisujeme odpovědi, žádosti, objednávky a reakce, sestavujeme tabulky, co máme, co chceme, na co nemáme, kolik nám zbývá peněz a času. Ani nevím, jak padáme do postele, a budíky zas zvoní nemilosrdně brzy.

Týden před plánovaným odjezdem je auto doma! Honem do dílny a dodělat elektro, kování, interiér, sehnat blbůstky, na který jsme úplně zapomněli. David si zlomí malíček, pak zase namůže cosi v koleni. Něco táhnu do dílny a rupne mi v zádech, to né! Na poruchy našich těl není čas, to rozeženeme, a jedeme dál.

Zaměstnáváme všechny kolem sebe, pomáhají nám rodiny a kamarádi, šijí, řežou, hoblují, šroubují, vaří, půjčují, nakupují a smějí se! Každého z nich miluju, protože jinak bychom neměli šanci. My dva jsme dennodenně černí od hlavy k patě, hodiny a dny se slévají v jeden nekončící chaos. Z Itálie nám dávají vědět, že loď má zpoždění. Úlevou zaspíme celý den a pak úprkem zas do dílny a další maily a nákupy, v Hornbachu už si tykáme, vyzvedáváme věci od sponzorů, byt se nám plní krabicemi věcí na cestu, které nezvládáme vybalit, a zároveň se musíme sbalit a vystěhovat. Polohotovým busem jedeme do Prahy na rozhovor „jakože jedeme a hrozně stíháme“, úsměvy do kamer, jsme pozitivní a okouzlující, cestou zpátky si vrazíme do očí párátka a na D1 (taková první zkouška offroadu) nám upadne výfuk. Na cestách mezi Prahou, Brnem a Prostějovem najezdíme vcelku dost, tak snad to alespoň prověří hlavní „dětské nemoci“ repasovaného auta.

Jsme v totálním fyzickém i psychickém vypětí, k činnosti nás pohání asi adrenalin z toho, co nás čeká, pokud se vše podaří. Možná i ta cestovní horečka, kterou však ani nepozorujeme. Každou noc, než padneme, si opakujeme „To dáme!“, už si hrozně přejeme vyrazit. Jet. Vědět, že to, co máme, máme, co jsme stihli, jsme stihli, a už jen jet, nějak zvládnout cestu na jih Itálie a nepropásnout loď. Máme v hlavě i pár katastrofických scénářů, lodí pojede jen jeden a druhý zůstane doma, zařídí, co se nezvládne před odjezdem, a do Izraele přiletí letadlem, nebo bez auta, backpacking z Izraele kam to půjde…

Někdy v tomto období se se všemi loučíme na brněnské přehradě. Na celodenní akci dorazíme až večer, takže spoustu lidí ani nestihneme. My jsme ale rádi, že jsme vůbec dorazili. Z kvalitní zapíječky si oba neseme parádní kašel, ráno se sbíráme a jedeme do dílny. V kómatu doděláváme poslední drbky na autě, stěhujeme celý byt do volných pokojů a půd po Brně, poštou nám dorazí další víza z Berlína. Smlouvu s producentem nepodepíšeme, posíláme zpět a doufáme, že tohle zvládneme nějak během cesty. Loď se zpožďuje o další dva dny, díky čemuž stíháme poplakat na rozloučenou, vystát všechny kolony na brněnské dálnici, vyzvednout poslední víza v Praze a odjet.

A teď už se to fakt děje! Jedeme skoro nonstop, střídáme řízení se spacákem a závratnou průměrnou rychlostí 60 km/h jsme za 34 hodin v Salernu u Neapole. V přístavu jsme úplně hujersky v noci před odjezdem, bez jediného defektu! Ráno poslední telefonáty a SMSky domů aaa… půl dne čekáme na naložení lodi. Už nás nepustí z přístavu, takže se ani nedostaneme na internet a nemůžeme dát vítězné posty na sociální sítě. Ty musí počkat. Máme před sebou devět dní bez signálu uprostřed širého moře.

Tak čus bus v Izraeli, nashle na naší cestě do Afriky!

TABULKA NESTÍHÁNÍ

PŘEDPOKLAD

REALITA

David se zaučí automechanikem

ano

ne

doba rekonstrukce auta

4 týdny

10 týdnů

doba výroby interiéru auta

1 měsíc

5 dní

čas na administraci a přípravu cesty

2 měsíce

1 měsíc

barva auta

tmavě zelená

křiklavě růžová

počet vytvořených tabulek a seznamů

1

asi milión

cestovní horečka

bude

nestihli jsme ji

celková cena příprav na cestu

100 000 Kč

250 000 Kč

celková cena přípravy auta

250 000 Kč

375 000 Kč

počet věřitelů

0

3

odevzdání 3 dílů pořadu z Turecka

prosinec 2016

dosud ne

podepsaná smlouva s producentem

květen 2017

dosud ne

hodiny spánku v květnu 2017

248 h

tak polovina

počet partnerů od producenta

alespoň 1

0

počet našich partnerů

0

9

kdo nám to přeje a jel by s námi

každý

1 (děda, 94 let)

VÍZA DO ZEMĚ, JEJÍŽ JMÉNO SE NESMÍ VYSLOVIT

Do téhle země se těším z několika důvodů – od malička mám ráda Sienkiewicze a jsem zvědavá, nakolik se moje představy o poušti, pralese a pustině budou shodovat se skutečností. Turistům nedávno otevřená země doposud není moc objevená, takže slibuje docela autentické zážitky. Hned z několika zdrojů jsem slyšela, že ze všech lidí v Africe jsou Ti, jež nesmím jmenovat, ti nejmilejší. Jiná rozumná cesta Afrikou teď vlastně nevede, sever nelze projet skrz Alžírsko a Libyi, na západě se opět objevila ebola a zemi, jejíž jméno nesmím vyslovit, zkrátka neobjedeme, protože je obklopena docela rizikovými státy jako Jižní Súdán, Somálsko nebo Eritrea.

Před cestou jsme si dopředu museli sehnat několik víz, ale ta z nejmenované země si rozhodně zaslouží zvláštní kapitolu. Měsíc dopředu jsme kontaktovali ambasádu v Praze a informovali se, co všechno je potřeba k vyřízení víza. Normálně jsou tyto informace dostupné na internetu a vše lze vyřídit korespondenčně (takto bez problémů získáme třeba etiopská víza z Berlína, vše s žádostí zasláno poštou, 50 $ na osobu převodem na účet a za dva týdny nás čekají víza ve schránce). Ale Ti, o nichž nemluvíme, asi ještě úplně neovládli svůj web, informace o vízech dávají jen na doptání a podmínky jejich získání se živelně a dynamicky mění ještě během vyřizování žádosti.

Po telefonickém rozhovoru byl David osobně na ambasádě s žádostí, platbou 54 $ na osobu, vytištěným itinerářem cesty a zvacím dopisem od hotelu v hlavním městě, který jsme si dopředu za dalších 100 $ zaplatili. Vše bylo dle dohodnutých podmínek v pořádku. Paní konzulka byla však po zhlédnutí žádosti a zvacího dopisu nespokojená a měli jsme si sehnat ještě jeden „bezpečnostní kontakt“ v zemi u doporučené agentury. Po prvním odmítavém mailu jsme získali jejich potvrzení, čímž jsme měli všechny náležitosti splněné.

V den plánovaného odjezdu tedy jedeme na ambasádu pro hotová víza. Konzulka však žádné potvrzení od agentury nedostala, takže párminutové zastavení na konzulátu se protahuje na pěkně dlouhých pár hodin. Volám do Afriky na všechna čísla agentury, ale je ramadán a pátek, takže v muslimském světě něco jako sváteční neděle. Telefony nikdo nebere. Naštěstí vzpomenu na kontakt z hotelu, ze kterého jsme si vyžádali i zvací dopis, a volám Georgeovi, který v hotelu pracuje i v tento svatý den (možná proto, že není místní, ale Řek). Žádám ho o dokument, který nám chybí. Má to být něco jako jeho osobní záruka, že nám bude k dispozici, pokud se něco během naší návštěvy semele. George s tím naštěstí nemá problém a obratem dopis posílá. Chybí jeho vlastnoruční podpis. Žádám znovu o podepsaný a naskenovaný dopis. Po pár minutách konečně posílá podepsané a sekretářka jde i s dopisem do patra za konzulkou. Konzulce tam chybí jedna konkrétní věta. Potupně volám znovu do Afriky a žádám o přidání té věty do dopisu. Georgeovi roste svatozář a posílá doplněný dopis. Opět chybí podpis.

Na čtvrtý pokus je dopis kompletní a… sekretářka měla ráno v tiskárně tři papíry, které jsme vyplýtvaly na tři nevyhovující dopisy, takže čtvrtý papír jde shánět do patra. Pan atašé, který má u sebe kancelářské potřeby, však právě odjel na dovolenou (jeho první dovolená po pěti letech) a pro klíče od kanceláře musí řidič rychle na letiště. Klíče se vrací z Ruzyně, papír doplněn do tiskárny a konzulka přijímá dopis číslo čtyři. Neuvěřitelné. Už jsem propásla dvě schůzky a právě mám usedat někde ve studiu na Smíchově a ne trčet na ambasádě. Čekám u sekretářky na naše dva pasy shůry (z kanceláře konzulky v patře), a když se po patnácti minutách dostavuje sekretářka a ve dveřích krčí rameny, vím, že dnes, takže minimálně až do pondělka, víza nebudou.

Pan atašé nemá v moci jen papíry, ale i trezor, ve kterém jsou vízové nálepky a razítka. A klíčky od trezoru letí už vesele někde v příručním zavazadle ve stratosféře. Pápá lálá. David mezitím žehlí moji nepřítomnost na jednáních a dostáváme alespoň jednu pozitivní informaci, že naše loď se zpozdí o další dva dny, takže stále máme naději, že když vyzvedneme víza v Praze v pondělí ráno, stihneme ještě snad i středeční odjezd lodi ze Salerna.

V pondělí jedu do Střešovic už na jistotu pro hotová víza. Paní sekretářka mě vítá, pasy už jsou připravené na stole. Hurá, usmívám se, ale paní sekretářka mě informuje, že vzhledem k tomu, že jsme nestihli víza během května, platí nový předpis, a já musím zaplatit dalších 200 $ za vyřízení. Si dělá prdel. Zatmí se mi před očima, víza máme přece už skoro tři týdny zaplacená. Dolary na cestu mám sice u sebe, ale nemůžu odevzdat 200 $ v Praze, když s nimi počítáme na cestu. Žádám o vysvětlení, nemůžu zaplatit, nemám, nepustí nás bez peněz z přístavu v Izraeli, chci mluvit s konzulkou osobně. Konzulka nechce o „slevičce“ slyšet. Jakápak sleva? Zaplatili jsme každý 54 $ za vízum, 50 $ za zvací dopis a teď dalších 100 $ jen tak? Každá země v Africe stojí cca 50 $, kdo pojede do téhle země za 200? Konzulka už má vystavený doklad na novou cenu. Nechci doklad, chci to za starou cenu bez papíru. Neví, co si mají se mnou počít, vidí, že nedám. Chci volat na ambasádu do Vídně a do Berlína, za kolik vydávají víza tam. Konzulka vyvolává se sousedními ambasádami. Mám sto chutí popadnout víza, který už přede mnou leží hotová, a utéct. Po hodině klimbání v kanceláři mi jdou obě oznámit, že u sousedů dávají víza stále za stejnou cenu, tak ať tedy jdu, že dobrý. Bez dokladu, s vízy do Súdánu a o hodinu starší jdu k autu, a jestli nám ujede loď o těch 60 minut… tak mě fakt šlehne.

LODÍ PŘES STŘEDOZEMÍ

Ceká nás cesta lodí Grande Ellade se společností Grimaldi Lines. Jedná se o nákladní loď typu RO-RO (rollon rolloff), takže auta nejsou přepravována v kontejneru, ale najíždějí a vyjíždějí z lodi jako na obyčejném trajektu. Obyčejný trajekt to ale není. Tahle loď je obr. Je asi 180 m dlouhá, 40 m široká a 50 m vysoká, rovné ocelové stěny vystupují z hladiny kolmo vzhůru, jako ten největší barák bez oken. Nákladní prostory mají pohyblivé stropy, takže třeba pro kamiony, cisterny, stroje, bagry nebo traktory se etáže spustí a vznikne dostatečně vysoký prostor. Uprostřed lodi jsou patra nižší pro náklaďáky a dodávky, tam parkuje i bus. A na nejvyšších palubách jsou nízká patra pro osobní auta. Výška tak akorát pro Italy a Filipínce, my tu nahoře projdeme jen se skloněnou hlavou. Náklad na loď najíždí po obrovité rozkládací rampě. Vypadá jako žlutý jazyk, co tenhle kovový drak v přístavu vyplázne, schramstne všechna auta v okolí, jazyk schová, odfrkne smradlavý asfaltový mrak a pluje dál.

Prostory pro posádku a pasažéry jsou na desátém patře. Kajuty, kuchyň, jídelna, prádelna, denní místnost, tělocvična, kanceláře, výš už je jen kapitánský můstek. Z nákladního prostoru sem vede uzounké schodiště a mikrovýtah, kterým nesmí zároveň jet kapitán s hlavním inženýrem a hlavním oficírem. Asi je hodně bezpečný… Okolo kajut je nekonečná galerie, kde se zpoza docela nízkého zábradlí lze kochat širým mořem, ostrůvky nebo blížící se pevninou. K dokonalosti chybí jen bazén. Koupel v moři připadá v úvahu, jen pokud se nebojíte skočit 50 m dolů, a pak čelit obvinění z maření plavby v italštině.

I přes umístění paluby ve výšce pohled přes zábradlí nenahání strach. Koukáte do vln, jak lodní šroub vrtá v hloubce a nechává za lodí brázdu až do nekonečna. Měřítko ale chybí, horní paluba by mohla být klidně deset, dvacet metrů vysoko. Skutečnost se projeví až při přistání u mola v přístavu, když námořníci uvazují tlustá lana k pacholatům a vypadají dole pod trupem jako mravenečci, loď shodí gigantickou najížděcí rampu a auta jako hračky najíždějí do jejích nezměrných útrob.

Loď se při vyplutí z přístavu houpe jen malinko, s takovým kolosem asi jen tak nějaká vlna nepohne. Motory a všechny stroje ocelovou obludu rozechvějí a stěny, podlahy, postel, všechno tu za jízdy neustále vibruje. Celé obytné patro je nonstop větráno mrazivou klimatizací, takže ačkoliv venku je přes 30 °C, uvnitř je jako v mrazáku. Ale dobře, že je. Slunce se opírá do horních pater a rozpaluje kovovou konstrukci lodi, takže v nákladním prostoru bez klimatizace je to zase jako v peci.

Je nás na lodi 28. Kapitán, inženýr, oficír, kuchař, jeho pomocník, číšník, pár kadetů, 18 dělníků a my dva. Turistů by se sem vešlo dalších deset, ale prý všichni odřekli kvůli zpoždění lodi, za které jsme my tak vděční. Není tu signál, není tu internet. Přes den se tu dá spát, zírat do moře, zírat na obzor, zírat na loď, ležet na pohovce, ležet v kajutě, hrát rozhoupaný pingpong a fotbálek, sportovat na funkčním běžícím pásu, rozbitém vesle nebo rozbitém rotopedu, sledovat v televizi italské telenovely, hrát italské deskové hry nebo číst něco z italské knihovničky. Dělníci brousí rez a natírají vybroušená místa antikorozním nátěrem, to mají asi program na celý rok.

Grande Ellade jede non-stop ve dne v noci. Občas je možnost jít na břeh, když zakotvíme v přístavu a povolí nám to kapitán a agent ze země, kde se zrovna nacházíme. Tak jsme se už byli podívat do Athén a Izmiru. Kapitán ale nikdy neví, jak dlouho se bude z lodi vykládat a nakládat, tak nás vždycky pustí jen na pár hodin a centrum města daleko. To člověk stihne jen v nejbližší kavárně pořešit resty na netu a turistické aktivity raději nechá na jindy. Procházkou přístavem (kilometry a kilometry jeřábových drah a řady kontejnerů) spěcháme zpět na loď, ale rychle! Aby nám neujela. A naše milá loď se od břehu odpíchne třeba „už“ za šest hodin…

Naši pomoc na lodi všichni odmítají. David první den pomohl nosit balíky vody do kuchyně a asi tím tak překvapil, že za to dosud dostává dárečky a pozornosti šéfkuchaře. A protože kuchyni kraluje výborný sicilský kuchař a pomáhá mu úslužný číšník, dennímu programu vládne jídlo. Každé jídlo má minimálně tři chody, těstoviny na tisíc způsobů, pizzy, houstičky, saláty, steaky, masové koule, ovocné mísy, moučníky, kávy, šťávy. Po devíti dnech tady se zkrátka po té žluté rampě vykutálíme jako jedna masová koule a jeden kulatý makarón a snad se dokutálíme až do Afriky.

MILÝ DENÍČKU

Jsme na lodi, jsme na cestě kolem světa, jsme na cestě do Afriky. Mám psát scénář, kterej ze mě ještě ani po pěti dnech nevypadl. Právě nám posádka oznámila, že Kypr a Egypt přeskočíme a jedeme rovnou do Izraele, protože většina nákladu směřuje tam, takže se nám rajské prázdniny na lodi nemilosrdně zkrátily a mně zas začíná v hlavě panika, jak to stihneme? Jak to sakra všechno zvládneme?

Koukám na Davida, kterej si vesele kliká nějakej teaser nebo co (jsem pyšná, že už vím, co to slovo znamená). On je jinej než já. Je chlap. Myslí pár minut dopředu, možná ani to ne. On prostě žije okamžikem. A to, co všechno se na nás hrne, kam se hrnem my, ho asi nežere. Nebo se tak minimálně tváří. Je v tomhle jako cikán, jako cikáni ostatně vypadáme oba, ale já tuhle spontánnost a bezstarostnost v sobě nemám. I když bych se hrozně ráda uvolnila a neřešila a prostě jen tak prožívala, co zrovna přijde, nedá mi to a stejně si představuju, kde nás co potká, kde za chvíli budeme, co tam budeme jíst, kdy si umyju hlavu, kdy tahle loď dopluje ke břehu a kde nás to vyplivne a co budeme sakra jíst tam? A kde zaparkujeme? A co budeme dělat, až se porouchá bus, ta stará kraksna?

Probírám a třídím tunu videí, jak jsme se vrátili z Turecka, auto na odpis a celej ten půlrok totálního nasazení a příprav a říkám si, že k takovýmu výkonu se už možná nikdy nedokopeme. Jsem pyšná, že to vyšlo a jsme na lodi a… a musím napsat ten scénář. Ale jak vměstnat nervy, co jsme prožili, vybílený účty, všechen ten stres, občasný depky a loučení do jednoho dílu pořadu, kterej má být vtipnej? Hlavně to musí být zábavný, musí v tom být nápad, musí to mít šťávu, buďte přirození…

Za chvíli napíšu pár řádků a řeknu Davidovi, jak mi to jde (fakt nejde). On si to vezme ven, vykouří krabku cigár, vrátí se s hotovým scénářem a řekne mi, že jsem ho k tomu aspoň nakopla, ale já si stejnak pomyslím, že víc zásluh má ten nikotin. A pak už zbývá jen sehrát a natočit chybějící scény, namluvit vojsouvry (další slovíčko do mé slovní zásoby), postříhat to, otitulkovat, vyrendrovat.: Já musím držet ten foťák pořádně, nastavovat všema tlačítkama stroj, kterej po přečtení manuálu chápu ještě míň než předtím (sladká nevědomost!), ctít filmařskou kompozici (pokud umíte fotit, neznamená to, že automaticky zvládnete i točit, opravdu ne), přestat na kameru zpívat (mluvit s normální intonací) a dýchat do mikrofonu, důkladně artikulovat, pořád se usmívat a být plná energie. Občas nechápu vtipy ve scénáři, ale to je přece jasný, všechno jsou to narážky na to a to v reklamě, hlášky z toho a toho filmu či pořadu. Jenže já nekoukám na televizi, neznám žádný reklamy a videjka z jútúbu, na počítači jsem naposledy hrála Prince z Persie (toho prvního), zkrátka ve zkoušce z popkultury bych jistě propadla. Já se ráda učím nový věci, ale teď se cítím jako kretén. Navíc na mě na každým kroku míří kamera a já mám děsnou pleť a ty mastný vlasy. Achjo. Ale slibuju, že se to všechno naučím, naučím se stříhat a točit, protože tím ulevím Davidovi, jen tu televizi teď asi nedoženu…

Už víme, že jsem úplně hrozná a nepolíbená, a tak roste můj obdiv k Davidovi, kterej je v televizním světě jako ryba ve vodě. Občas ale přijde chvíle, kdy už z Davida fakt rostu, kdy už si říkám, že je opravdu jinej živočišnej druh a proč jsme proboha spolu, kam to vede… A v tu chvíli do sebe všechno zapadne. Zaklapne poslední součástka do nějakýho šílenýho kolotoče, kterej on roztočil, něco se spustí a vznikne něco úžasnýho a já vím, že to všechno vymyslel on, že to naplánoval a je to velký a udělal to pro mě (jo, jasně, a pro sebe a taky všechny ostatní). A mám radost, že třeba taky těma všema kravinama, který řeším já a vypadají teď v jeho zrcadle jako úplný malichernosti, jsem taky k novýmu projektu nějak přispěla. A takhle vlastně vymyslel i tuhle cestu. Všechno si promyslel, zrežíroval kus svýho a mýho života, nic mi neřekl, jen se zeptal, jestli chci, já chtěla, trochu jsme se potrápili a jedeme.

A tak už se neptejte, proč jedeme a co hledáme a jestli se bojíme. Na to se nás nedávno zeptal v rozhovoru před odjezdem Luděk Staněk. David moc nevěděl, ale nebál se toho a spustil, a jak nevěděl, tak se do toho začal zaplétat. Než jsem mu v tom stačila pomoct, už byl zapletenej a já ho radši přestala poslouchat (myslím, že i Luděk Staněk přestal poslouchat a jestli na ten rozhovor někdy narazíte, taky ho neposlouchejte), seděla jsem tam a začala si sama v duchu klást tyhle otázky. Vždyť my jsme tyhle věci v tom cestovatelským stresu ani nestihli probrat! Přemítám, čeho všeho se bojím… V tu chvíli slyším, jak David v rámci svého zapletení zve moderátora, ať jede do Afriky s námi (David zve rád všechny a všude, já to nemám ráda, protože nechci být se všema všude a cejtím se pak vedle haura Davida jako sobec). Neee! Nechci jet do Afriky s Luďkem Staňkem! On s námi naštěstí taky nechce jet, prý bychom to jeho vorvaní tělo neuživili, což je svatá pravda.

Proč teda jedeme, co hledáme a čeho se bojíme? Pravda je, že nevím. Asi jedeme najít, čeho se bojíme. Tak jsem klidnější, vylila jsem si srdíčko pěkně pátý přes devátý, terapie dobrá. Dokud jsme na lodi a je tu sprcha, půjdu si umejt hlavu a svět bude zase růžovej, budu mít plno energie, usmívat se do foťáku, porozumím všem tlačítkům na tom předrahém stroji, nebudu funět do mikrofonu a kompozice bude naprosto symetrická!

Tvoje ustrašená nemožná Busna

Komentáře pod našimi videi na Strýmu bývají výživné. No jo. Neumím mluvit. A občas si toho někdo všimne

IZRAEL

Plavba lodí se krátí, plánované zastávky na Kypru a v Alexandrii skutečně vynecháme. Hned po zastávce v Athénách a Izmiru tedy následuje přístav Ašdod. Jsme rádi, protože se nám tím čas strávený na palubě zkrátí minimálně o dva dny a trošku tím stáhneme zpožděný odjezd. K izraelským břehům připlouváme po celodenní plavbě širým mořem a kotvíme ve frontě lodí, jež také čekají na odbavení.

PŘÍSTAVNÍ KRYSY

Celý další den kotvíme na obzoru a čekáme, kdy přijdeme na řadu a budeme moct vjet na mola přístavu. Večer vše sbalíme, ať jsme ready na okamžitou akci. V noci připlují na člunech návodčí, přístavní agent a imigrační agenti (kvůli nám dvěma), ale je dost pozdě a vypadá to, že vylodění nás čeká zase až další den, tak jdeme spát. Ve tři ráno nás vytáhnou z postele a vedou k prvnímu pohovoru s imigrační agentkou. Tyhle izraelský holky jsou jako naklonovaná Lara Croft, nádherné ženy, vojenský outfit, zbraň za pasem, drsné a hlasité vystupování. Vyptávají se nás každého zvlášť kudy-kam jedeme, proč, jak dlouho se známe, jestli jsme sezdaní, na naše rodiny, kde všude jsme už cestovali, na naše kontakty v Izraeli, docela důkladná prověrka. Chtějí znát třeba i jména rodičů a prarodičů nebo profesi sourozenců. Lara vzbuzuje dojem, že pokud řeknu něco špatně, prožene mi kulku hlavou. David v záchvatu upřímnosti řekne, ačkoliv to si přece máme nechat pro sebe, že máme každý tři pasy. Automaticky se dostáváme do kolonky „podezřelý agent“ a výslech začíná znovu.

Po prvních prověrkách jdeme ještě spát, ráno vstáváme na další kolečko rozhovorů, odneseme věci do auta a vyparkujeme bus na přístavní molo. Konečně na pevné půdě! Loučíme se ještě s kuchyní, jejíž osazenstvo neumí ani slovo anglicky, my zase italsky, ale rozuměli jsme si stejně nejlíp. Kápo kuchař nám na cestu dává balíček domácích sicilských zákusků a vřelé objetí, tak jdeme z lodi jak Honza s rancem do světa. Ajéje, doba teplé pravidelné kuchyně, tříchodové večeře, svačinky, moučníky a ovoce, to všechno končí.

V následujícím sledu vyřizování a procedur mám trošku hokej. Další pohovor s imigračním v kajutě lodního dispečinku, v podstatě stejné otázky zase dokola s psaným protokolem. Na bráně 1 zaparkujeme bus, vyrážíme papírovat. Prvně do agentury ve městě. Bloudíme v rozestavěném věžáku, platíme poplatek 150 $ za bůhvíco a pak zase zpět kolem celého přístavu do customs office. Celní kápo Šmulik moc nedává, že auto je moje a ne Davida, a já zase nedávám jeho šovinismus. To ještě nevíme, že si na sebe budeme muset trochu zvyknout. Šmulik zjistí, že agentura udělala chybu, tak čekáme, až ji opraví, ale nic se neděje. Musíme tam znovu zajít či zajet, taxík je předražený, přestože usmlouváme na polovic. V agentuře chybu opraví, ale chtějí za nový papír dalších 50 $, nechápeme, jsme neoblomní a neplatíme navíc nic. Vracíme se za Šmulikem a ten hodnotí, že dnes bezpečnostní kontrolu auta už stejně nestíháme. Tady se pracuje jen do čtyř, takže je to jasný, zpět do přístavu a zůstáváme přes noc.

Kemping rozbijeme na wifi připojení u Duty Free Shopu, kde si můžeme po dlouhé době zase zasurfovat. V obchodě vybíráme výhodně pár věcí, co se nám sakramentsky hodí, ale při placení zjistíme, že když z přístavu nejedeme lodí, ale svým autem, nemůžeme tu nakupovat a všechno nám zase vezmou. Do tmy pracujeme na autě, tuníme, co jde, než vyrazíme na cizím kontinentu. Námořníci si sem chodí taky zasurfovat, tak tu máme stále do-mobilu-hledící společnost. Dohodneme 20 l čerstvé vody do kanystru. Prý na které lodi pracujeme. Na žádné, jsme turisti. Ale tady je to jen pro námořníky. Snažíme se být neviditelní, přesto večer přijíždí hlídka a zjišťuje, jak to, že jsme v přístavu. Nezískali jsme povolení pro auto, tak tu čekáme. Samozřejmě musí přijet žena, aby se něco vůbec vyřídilo (tak to asi v Izraeli chodí). Už nejsme neviditelní, tak jsme aspoň milí a ona se přimluví u svého kápa, přes jednu noc nám udělují výjimku a můžeme tu přespat, uf.

Ráno necháváme auto zase u brány 1 a jdeme ven. U výstupní kontroly se zaučuje nová vojínka, tak všechno pěkně důkladně znovu, jako by rentgen nestačil čtyřikrát včera, a proč ne ještě důkladněji, otíráme prsty o papírky, co se skenují na rezidua drog. Jsme čistí, můžeme ven. Šmulik nás v kanceláři posílá zpět, řidič odtahu nepřišel na domluvenou schůzku, ale přímo k autu v přístavu. Dáváme mu klíčky a za krásných 114 $ je bus odtažen asi 200 m do velkého rentgenu pro kamiony (rentgen aut z nevysvětlitelného důvodu není v přístavu, ale vedle něj). Řidič je machr a snaží se všechny předjet, což se mu po notném troubení a křičení něčeho hebrejsky podaří. Prý ostatním vysvětluje, že jsme přece turisti a nebudeme tady čekat. To je řeč! Dokonce před rentgenem „nějak zapomeneme“ vyskládat věci z auta, takže bus vystěhujeme až na důkladné kontrole věcí, jinak by nás to čekalo dvakrát. Nezabaví nám ani zapomenutý pepřák z dárkového kufru od kamarádů a ani jednu ze 4 lahví slivovice, které máme po všech koutech auta, dron jim neva, takže po hodině prohledávání všechno zpět a tradá odtahem do přístavu. Šmulik nám vystaví povolení k řízení auta v Izraeli, povolení k jízdě busem po Izraeli a konečně můžeme odjet!

Na bráně 1 nás zaučující se novačka nechce tahat přes celou vstupní proceduru znovu, tak zůstávám venku a David mě vyzvedne u závory. Čekám, čekám, je horko jako v pekle, ale David prý vyjede jinou bránou, bránou pro kamiony. Tak spěchám tam a čekám dál, kolem vír kamionů, prachu, vedra a smradu. Čekám a najednou přijíždí David, ale ne v busu, ale přístavním autem s ochrankou, vyzvednou mě a zpět do přístavu. Při výjezdu na poslední bráně zjistili, že jsme neprošli ještě přístavním odbavením, na které nás jaksi zapomněli upozornit. Takže další obíhačka kanceláří, blíží se čtvrtá a hrozí, že to dnes zase nestihneme. Na pokladně nepřijmou naše platební karty, takže musíme do města vybrat (Davida už na bráně nikdo nekontroluje, asi už se nás taky chtějí zbavit. Takže pokud projdete branou více než osmkrát, už můžete prakticky propašovat do Izraele cokoliv.) Pomáhají nám dva šikovní security agenti. Dumáme, kolik nás budou stát, protože při onom nečekaném odbavení nám z kapsy uteče dalších 350 $ a ani nechci počítat, kolik nám zbylo. Do papírů v hebrejštině získáváme další modré razítko a světe, div se, odjíždíme z přístavu. K našemu překvapení od nás dokonce agenti nechtějí ani šekel, a to nám pomohli nejvíc!

Už nemáme v těle kapku vody, zrnko soli, všechno se vypotilo a vypařilo, máme dost, ale jsme v Izraeli! Jedeme rychle pryč od všech bran a rentgenů, z dosahu přístavu. Skoro nelze uvěřit, že to máme za sebou, a pořád hrozí, že někdo přijede a zase nás odchytí na nějakej další nesmyslnej hebrejskej taneček, při kterým nás už úplně oškube. Nakupujeme jídlo a pití, a protože Ašdod je město, kde je v podstatě jen přístav a pláž, občerstvujeme se koupelí v moři a piknikem na pláži, kde i přespíme. Celkem nás opuštění ašdodského přístavu stálo přes čtrnáct a půl tisíce korun, dva dny času a nějakej ten nerv. Ale prý jsme na tom ještě dobře, dva dny je prý průměrnej výkon. Měli tam už Evropany, kteří si museli v mezičase jet zařídit pojištění do Tel Avivu a protáhlo se jim to snad na čtyři dny.

RAMADÁN V JERUZALÉMĚ

Jedeme do Jeruzaléma, pod koly nám ujíždí kopcovitá krajina plná polí, občas řídký les, je to podobné jako u nás, ale vyprahlé a zaprášené. Izrael je srandovně malinký, je to jen hodina cesty. Přijíždíme do města, v ulicích se to hemží vyšňořenými Židy, jsou vystrojení jako na hody, obleky, jarmulky, plnovousy, i malí kluci mají dlouhatánské pejzy, ženy chodí oblečené celkem normálně s dlouhou sukní.

Zabukovali jsme co nejlevnější hostel hned u brány do historického středu. Blížíme se k centru a množí se vojenské hlídky, boční ulice jsou zavřené, jako by se Jeruzalém ve sváteční den zastavil. Divíme se, protože je přece pátek a židovský sváteční den má být sobota… Před centrem nás otočí, ať jedeme zpátky na parkoviště. Dál s autem nesmíme, protože je ramadánový pátek a Palestinci mají výjimečné povolení ke vstupu do starého Jeruzaléma. A opravdu, s autem bychom v tom procesí neměli ani šanci projet. K muslimské bráně hradeb přijíždí autobus za autobusem a dovnitř se jako jeden nekončící průvod hrne dav věřících, aby se pomodlili na třetím nejsvatějším místě islámského světa, v mešitě Al-Aqsa. My parkujeme asi o dva kilometry dál na kopci, rozděláváme skládací kola a k hotelu dojedeme jen s pár věcmi. Ubytujeme se, David zasedá k počítači a já s foťákem vyrážím do davu. Čas hlavních modliteb už minul, takže palestinský průvod se otočil a všichni se teď pro změnu tlačí ven. Ptám se vojenských hlídek, jestli je pro mě bezpečné jít do centra a ještě k tomu „v protisměru“. Říkají, že bez problémů.

Hned v bráně o té bezpečnosti začnu pochybovat, je tu takový nával, že se posouváme tělo na tělo, všichni jsou mokří, až z nich kape, což vůbec nechápu, že by se tak moc potili? Občas se spustí křik a někoho, kdo omdlel, vynášejí uzounkou uličkou v natlačené lidské hmotě. Průchod branou je útlý a nevede rovně, takže se naše těla musí v nejužším místě ještě víc smrsknout a vybrat dvě zatáčky. Po deseti minutách šoupání nohama o centimetry jsem z brány venku a ocitám se v uličkách Jeruzaléma. Okamžitě mě svrchu zkropí proud vody, to asi abychom se tady všichni dohromady neupekli, dva kluci stříkají hadicí vodu. Přede mnou se zjeví chlápek, mrkne na mě, což chápu jako – pojď za mnou, já tě davem provedu. A opravdu. Začne volat arabské zaklínadlo a okraj davu, co jde proti nám, tvoří uličku tak akorát na další krůček. Vlevo lidi, co se už pomodlili, ven z brány na autobus a pryč z Jeruzaléma, vpravo stánky, občerstvení, cukrovinky, nápoje, oblečení, magnetky, cetky. I bych si koupila něco na osvěžení, ale bojím se, že bych se už nedotlačila k tomu chlápkovi, který celkem mistrně bagruje davem kupředu.

Tak šoupeme vpřed, snažím se to točit, ale bojím se, že mi ze střechy zavlaží s hlavou i foťák. Uličky se dvojí a klikatí, já si uvědomuji, že vlastně ani nevím, kam mě ten chlápek vede, kam jdu a zda mě dnes vůbec v tomhle blázinci někam pustí. Asi po kilometru sunutí se proud lidí uvolňuje a můžu konečně s chlapíkem probrat, kde to jsme. Všude kolem je pořád tržnice, ulička Via Dolorosa vede z kopce do kopce, boční ulice jsou strmější s kamennými schůdky a rampami. Evropana jsem tu snad nezahlédla. Jen samí muslimové a vojáci. Hned, jak se trošku zorientuji, moc poděkuji chlapíkovi, co mi začíná nabízet, kde všude mě provede, a je to otrava, protože já dnes přišla jen nasát atmosféru a porozhlédnout se. Tak mu moc děkuju za protažení davem a opouštím ho. Dojdu k výstupu na Chrámovou horu, tam ale jako nemuslim nesmím, stejně tak mě otočí ještě na několika místech, tak jdu jen tak courat nádherným kamenným labyrintem, podívám se do židovské, arménské a křesťanské části, tady je to úplně liduprázdné. Asi se všichni lekli a nechali se vytlačit davem zase ven z města. Jen občas se zase zjeví ten chlápek nebo jiný gajd a říkají, co všechno musím vidět a oni že mi to umožní. Ani omylem. V bazilice Božího hrobu jsem prakticky sama, proti průchodu muslimskou částí je to tu jako v jiném světě. Po třech hodinách se vracím za Davidem na hostel. Dav už se rozptýlil a cesta zpět už je spíš prodírání se odpadky než lidmi.