Roomies

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2017

Translation © Jan Sládek, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-454-0
ISBN mobi 978-80-7565-455-7

První kapitola

Podle rodinné legendy jsem se narodila na podlaze taxíku. Jsem nejmladší ze šesti dětí a od chvíle, kdy si máma povzdechla: „Trochu mě to tam dole tlačí, ale nejdřív dorazím oběd,“ po radostné: „Tak tě tu vítám, Holland Lino Bakkerová,“ nejspíš uběhlo tak nanejvýš čtyřicet minut. A kdykoli nastupuju do taxíku, musím na to myslet. Určitě je vidět, jak se opatrně soukám po ulepeném sedadle, a nedokážu se soustředit na nic než na ty miliony stop po nemytých prstech a na spoustu neidentifikovatelných šmouh na oknech a plexisklové přepážce za řidičem – a samozřejmě myslím na to, že podlaha taxíku vážně není vůbec ideální místo k cestě na svět.

Prásknu za sebou dveřmi taxíku a snažím se co nejlépe krýt před divoce kvílícím brooklynským větrem. „Stanice na Padesáté ulici.“

Přes zpětné zrcátko se setkávám s řidičovýma očima a představuju si, co si asi tak myslí: Vážně chceš taxíkem k manhattanskému metru? Kdybys jela trasou C, dostala by ses tam za tři babky.

„Roh Osmé avenue a Čtyřicáté deváté ulice,“ upřesňuju svůj požadavek a bojuju s neodbytným pocitem, že musím působit jako blázen. Místo abych jela taxíkem až domů, chci po řidiči, aby mě odvezl z Park Slope ke stanici metra v Pekelné kuchyni jen dva bloky od domu, kde bydlím. Ne že bych si nějak zvlášť potrpěla na bezpečí a bála se, že se taxikář dozví, kde bydlím. Jde o to, že je zase pondělí, něco kolem půl dvanácté a tam, kam jedu, určitě bude Jack.

Teda aspoň by tam měl být. Poprvé jsem ho viděla hrát u stanice na Padesáté ulici bezmála před půl rokem a od té doby tam byl každé pondělí večer a taky ve středu a ve čtvrtek ráno před prací a v pátek přes oběd. V úterý je bůhvíkde a nikdy jsem ho tam neviděla ani o víkendech.

Pondělí mám ale nejradši, protože vždycky hraje strašně zaujatě. Sklání se nad kytarou, jako by konejšil dítě, anebo možná spíš jako by v náručí držel milovanou dívku. Prýští z něj hudba, která se v něm shromažďovala celý víkend, a ruší ji jen občasný kovový zvuk drobných dopadajících do otevřeného pouzdra na kytaru a hukot přijíždějících souprav.

Netuším, co dělá, když na svém obvyklém místě není. A taky jsem si skoro jistá, že se nejmenuje Jack, ale nějak mu říkat musím a „pouliční muzikant“ není právě nejlepší možnost. Navíc když mu říkám jménem, nepřipadám si tak trapná a zoufalá.

Teda ne tak hrozně.

Taxikář řídí a mlčí. Dokonce ani neposlouchá ty nekonečné rozhlasové debaty a podobné otravné programy, na které je zvyklý každý Newyorčan. Na chvilku zvedám oči od telefonu a Instagramu se spoustou tipů na knížky a rad, jak se správně líčit, a sleduju silnici pokrytou vrstvou špinavé sněhové břečky. Opička z večírku se mě zjevně drží déle, než jsem doufala, a když zastavujeme u chodníku a platím za jízdu, pořád se mi trochu točí hlava a mám pocit, jako by mi po celém těle běhali mravenci.

Nikdy předtím jsem za Jackem opilá nejela a vlastně ani nevím, jestli je to dobře, nebo špatně. Ale brzy to nejspíš zjistím.

Na posledním schodu do metra vidím, jak zrovna ladí kytaru, a zastavuju se pár metrů od něj. Jako vždycky od něj nemůžu odtrhnout oči. Sedí se sklopenou hlavou a v kuželu světla, které na něj dopadá z ulice schodištěm, má skoro stříbrné vlasy.

Typicky otrhanou elegancí se hlásí ke své generaci, ale působí čistě, takže si ráda představuju, že bydlí v hezkém bytě a má stálou, dobře placenou práci, která ho samozřejmě baví. A pak jsou tu jeho vlasy. Přesně ten typ, kterému nedokážu odolat. Upravené a pečlivě zastřižené po stranách, ale na temeni jakoby rozcuchané a tak trochu divoké. Vypadají příjemně jemně a ve světle se krásně lesknou. Hned bych si je omotala kolem prstu a láskyplně mu je vískala. O barvě očí nemám nejmenší představu, protože když hraje, vůbec nezvedá hlavu, jako by nevnímal okolí, ale ráda si představuju, že jsou hnědé nebo tmavě zelené, rozhodně dostatečně tmavé, aby se v nich člověk ztratil.

Nikdy jsem ho neviděla přicházet ani odcházet. Vždycky jen projdu kolem, hodím mu do pouzdra dolarovou bankovku a pokračuju dál. Na nástupišti se ale zastavím a tajně – podobně jako řada dalších – sleduju, jak sedí na stoličce poblíž posledního schodu do stanice a prsty běhá tam a zpět po krku kytary. Nádherně vybrnkává a působí při tom stejně přirozeně, jako když člověk dýchá.

Jako když člověk dýchá. Považuju se tak trochu za začínající spisovatelku a klišé s dýcháním patří k mým nejméně oblíbeným, ale v tomto případě vážně sedí. Podobně hbité prsty jsem v životě neviděla. Člověk má pocit, jako by se pohybovaly samy od sebe, a kytara v jeho rukou zní skoro jako lidský hlas.

Když pouštím do pouzdra svoji dolarovku, krátce zvedne hlavu a s přimhouřenýma očima mi věnuje jedno „Mockrát děkuju.“

Nikdy předtím to neudělal – jako že by se na lidi, co mu hází peníze, podíval – a pohled do jeho očí mě úplně vyvede z míry.

Zelené, takže nakonec je má zelené. Chvilku trvá, než hlavu zase skloní ke kytaře, a já si ten okamžik pořádně užívám.

Ale místo abych řekla „V pohodě,“ „Rádo se stalo“ nebo prostě jen není zač, jak by to udělal každý Newyorčan, vyhrknu „Strašněsemilíbíjakhraješ.“

Vyrazila jsem to ze sebe jedním dechem.

Odměnou je mi krátký záblesk toho nejskromnějšího úsměvu a můj pořád ještě opilý mozek z toho málem zkratuje. Na vteřinku skousne dolní ret a řekne „Fakt se ti to líbilo? Tak mám radost. Hraju to moc rád.“

Má silný irský přízvuk, z tónu jeho hlasu mně naskakuje husí kůže.

„Jak se jmenuješ?“

Trvá tři nekonečné vteřiny, než mi s překvapeným úsměvem odpoví. „Calvin. A ty?“

To je teda vážně pokec. Bavím se tu s úplně cizím klukem, za kterým už řadu měsíců pálím.

„Holland,“ vysoukám ze sebe. „Jako ta nizozemská provincie. Všem to připomíná Holandsko, ale správně se má říkat Nizozemsko.“

Uf.

Dnes večer jsem se o ginu dozvěděla dvě důležité věci: že chutná odporně skoro jako borové šišky a že je to zjevně ďáblův nápoj.

Calvin se na mě usmívá a tváří se pobaveně. „Takže Holland. Jako ta provincie v Nizozemsku. Koukám, že jsi sečtělá…“ Na závěr dodá něco klidným tichým hlasem jen tak pro sebe a poslední slova neslyším. Nevím, jestli se tak kření, protože mu připadám jako zábavný pitomec, nebo protože sleduje něco úžasného za mými zády.

Mám pocit, že poslední rande jsem měla tak před milionem let, takže vůbec netuším, jak by měla tahle konverzace pokračovat. Raději beru nohy na ramena a dalších dvacet kroků na nástupiště skoro běžím. Když se konečně zastavím, otvírám peněženku a usilovně, dlouze do ní zírám – oním důvěrně známým a dobře nacvičeným způsobem všech žen, které umějí dokonale předstírat, že v ní něco nezbytně potřebného hledají.

Jeho poslední, šeptem pronesené slovo – pěkná – mi dochází teprve s půlminutovým zpožděním. Nejspíš ale řekl pěkné a myslel moje jméno. A neříkám to s nějakou falešnou skromností. S mou nejlepší kamarádkou Lulu víme, že na Manhattanu, objektivně vzato, patříme minimálně k průměrně pěkným holkám, což zejména mimo New York rozhodně není málo. Jenže Jack – teda Calvin – je jiná třída. Po něm koukají úplně všichni, holky i chlapi. Hipíci z dobře situovaných rodin z Madison Avenue, kteří si v metru něco dokazují, stejně jako studenti z Bay Ridge. Kdyby se někdy obtěžoval a zvedl hlavu, mohl by si mezi zájemci o místo v jeho posteli vybírat. A pocit propastného rozdílu mi potvrzuje i rychlý pohled do zrcátka. Pod očima mi stéká řasenka, takže vypadám tak trochu jako klaun, a tváře bez setřené barvy mám bledé jako smrtka. Zvedám ruku a snažím se ukáznit pramen hnědých vlasů, které jsou běžně rovné a jako bez života, ale zrovna teď zdivočely, unikly z pevného sevření ohonu a bez ohledu na zemskou přitažlivost se vzdorovitě vznášejí kolem hlavy.

Pěkná zrovna teď určitě nejsem.

Calvinova hudba se vrací a zaplňuje celou stanici. Tak trochu přízračně se odráží od stěn, a najednou mám pocit, že jsem ještě opilejší, než se mi zdálo. Proč jsem sem vůbec dneska chodila?

A proč jsem na něj mluvila? Teď abych si to všechno pěkně znovu srovnala v hlavě. Musím vzít na vědomí, že se nejmenuje Jack, a taky, že znám barvu jeho očí. A pak je tu ten jeho irský přízvuk. Už jenom kvůli němu bych se mu klidně bez váhání vrhla kolem krku.

Páni! Neopětovaná láska vážně bolí, ale zrovna teď mi připadá, že milovat na dálku je daleko lepší. Měla bych se držet svého kopyta. Vymýšlet příběhy a sledovat ho zpovzdálí jako každá rozumná poblázněná fanynka. Otevřela jsem zapečetěné dveře, a jestli je skutečně tak přátelský, jak mi napovídají jeho oči, může si mě, až mu budu zase házet peníze, všimnout, a mně nezbude než plynně konverzovat nebo se otočit na podpatku a co nejrychleji zmizet. Se zavřenou pusou možná patřím k průměrně pěkným holkám, ale jakmile ji při hovoru s muži otevřu, proměním se v ohavnou ošklivku, tak hroznou, že mi Lulu v žertu říká Zrůdička. A vůbec se jí nedivím.

Zrovna teď se ve svém růžovém vlněném kabátku pořádně potím, po tváři se mi roztéká líčení a stěží odolávám nutkání vytáhnout si punčocháče až do podpaží, protože mi pomalu sjíždějí pod sukní a začínají připomínat nabírané kalhoty harémových konkubín. Asi bych si je měla vytáhnout aspoň do pasu, protože kromě jednoho chlápka, který bezvládně chrápe na nedaleké lavici, ve stanici kromě mě nikdo není. Teda až na Calvina, a ten mi už drahnou chvíli nevěnuje pozornost.

Vtom se ale spící otrapa zvedne a jako zombie udělá pár šouravých kroků mým směrem. Takhle prázdné stanice metra jsou vážně děsné – jako doupata pro všemožné otrapy, nadržence a exhibicionisty. A to ani není nijak mimořádně pozdě. Do konce pondělí ještě zbývá pěkných pár minut. Zjevně jsem ale těsně zmeškala spoj.

Posunuju se po nástupišti o něco dál doleva, vytahuju telefon a snažím se působit zaneprázdněně. Bohužel zapomínám, že opilce a neodbytné dotěry pohled na dělně působící ženu s iPhonem obvykle nijak neodpuzuje, a znepokojeně sleduju, jak se zombie přibližuje.

Možná je to jen první náznak strachu, který mě nepříjemně bodá na prsou, ale mám pocit, že v závanu vzduchu proudícího podzemní stanicí cítím lepkavě nakyslý zápach slizu připomínající smrad z rozlité limonády, která na dlouhé měsíce uvázla na dně odpadkového koše.

Muž zvedne ruce a namíří na mě nataženým ukazovákem. „Tohle je můj mobil.“

Rychle se otáčím a širokým obloukem se obracím zpátky ke schodišti a k Calvinovi. Palec mám připravený nad Robertovým telefonním číslem.

Zombie mě sleduje. „Hej ty. Stůj. Máš můj mobil.“

Aniž bych se obtěžovala zvednout hlavu, odpovídám co nejklidnějším hlasem: „Jděte k čertu a dejte mi pokoj.“

Vytáčím Robertovo číslo a tisknu telefon k uchu. Vyzváněcí tón zní dutě jako z dálky a pravidelně se střídá s pěti údery mého srdce. Calvinova hudba se rozlévá jako vlna a najednou působí skoro agresivně. Copak nevidí, jak mě ten chlap honí po stanici? Dost absurdně mě napadá, že je až k nevíře, jak dokonale se dokáže ponořit do své hudby.

Chlap sotva zvedá nohy, ale i tak se za mnou vrávoravě rozbíhá a z Calvinových kytarových tónů se stává doprovodná hudba k výjevu se šílencem a dívkou prchající po liduprázdném nástupišti.

Pokleslé punčocháče mi brání v běhu a rozhodně mu nepřidávají na eleganci. Hromotlucký zombie naopak zrychluje a jeho zpočátku vrávoravé kroky získávají na jistotě.

Z telefonu se mi do ucha line Robertův tichý hlas.

„Ahoj, květinko.“

„Bože můj, Roberte. Jsem v −“

Chlap se po mně natáhne, rukou mi sevře rukáv kabátu a vytrhne mi telefon od ucha.

„Roberte!“

„Holland?“ Robert zjevně křičí jako na lesy. „Kde jsi, zlato?“

Mávám kolem sebe rukama a snažím se udržet na nohou. Mám pocit, že ztrácím rovnováhu. Po těle vyráží ledový pot. S hrůzou si uvědomuju, že neznámý muž se mě nesnaží zachytit. On do mě strká.

Zdálky slyším hluboký hlas: „Hej!“

Telefon poskakuje po betonu. „Holland?“

Všechno probíhá strašně rychle, ostatně jako v podobných případech pokaždé. Kdyby krátký sled událostí o něco zpomalil, pevně věřím, že bych něco stihla udělat. Cokoli. Ale takhle stojím v jednom okamžiku na plastické žluté výstražné čáře a v dalším bezmocně padám do kolejiště.

Druhá kapitola

Nikdy předtím jsem v sanitce nebyla, a pocit, že bezmocně chroptíte v přítomnosti dvou chladně odtažitých profesionálních zdravotníků, je přesně tak hrozivý, jak jsem si vždycky představovala. Sestra s trvale staženým obočím a hlubokou vráskou na čele na mě upřeně hledí a tváří se přísně. Jakmile se rozhlédnu po sanitce, hlava se rázem promění v raketu, která se chystá k pořádně výbušnému startu. Paže mě bolí a nejspíš není jen trochu pohmožděná, protože bych bolestí nejradši křičela.

Krátkým pohledem podél těla zjišťuju, že už leží v závěsu.

Zdálky ke mně doléhá hukot přijíždějícího vlaku a najednou si vybavuju, že mě shodili do kolejiště.

Někdo mě strčil na koleje!

Srdce jako by se mi v hrudi pokoušelo o nějakou chaotickou verzi kung-fu a jeho zběsile zděšené tempo dokonale ladí s rytmem přístrojů, které mě obklopují. Zvedám se do sedu, a ačkoli jen tak tak odolávám nevolnosti, která se na mě valí jako obří záplava, tiše skřehotám: „Chytli jste ho?“

„Jen klid, hlavně klid.“ Sestra jménem Rossi – jak zjišťuju ze štítku na hrudi – mě laskavě ukládá zpátky na záda a s pokývnutím hlavy mě utišuje: „Všechno je v pořádku. Teď už se nemusíte trápit.“ A skoro současně mi do ruky tiskne kartičku.

Krizová linka
1-800-273-8255

Otáčím ji, abych zjistila, co stojí na druhé straně. Čekám, že něco jako

Koho volat, když vás neznámý opilec shodí na koleje.

Nic takového tam ale bohužel není.

Vracím se očima k sestře a cítím, jak mi pobouřením hoří tváře.

„Já jsem neskočila.“

Rossi přikyvuje. „Rozumím, slečno Bakkerová.“ A protože si špatně vyloží můj nechápavý výraz, rychle dodává: „Vaše jméno jsme zjistili z peněženky, kterou jsme našli o kousek dál na nástupišti.“

„On mi nevzal peněženku?“

Sestra špulí rty do ustaraného výrazu a já se rozhlížím, kde bych našla nějakou podporu. Je tu ještě jeden zdravotník. Švihák jako vystřižený z kalendáře s oceněnými zaměstnanci. Stojí venku a soustředěně si něco poznamenává během hovoru s člověkem, kterého ze svého místa nevidím. Z cedulky na hrudi zjišťuju, že se jmenuje Gonzales. Hned za ním stojí u krajnice policejní auto a u otevřených dveří k místu řidiče přátelsky konverzuje dvojice policajtů. Nemůžu se ubránit dojmu, že takhle se potenciální případ sebevraždy neřeší. A navíc se necítím zrovna nejlíp. Zrovna jsem zachroptěla jako čuník při pohledu na řeznický nůž, sukni mám dost nevhodně nařasenou u boků, rozkrok punčocháčů leží až nebezpečně blízko jihu a košili mi rozepnuli, aby mi na hruď mohli připnout senzory srdeční činnosti. Člověk by řekl, že neúspěšný sebevrah další ponížení nepotřebuje.

Co nejdůstojněji si stahuju sukni ke kolenům a opakuju: „Já jsem neskočila.“

Gonzales zvedá hlavu od papírů a opírá se o dveře sanitky. „My tě ale našli na kolejích, zlato.“ Zoufale zvedám oči k nebi a nejraději bych ho za tu povýšenost zardousila. A vůbec mi to nedává smysl. „To mám jako věřit, že jste šli kolem, zrovna když jsem spadla do kolejiště?“

Gonzales se lehce usměje. „Volal nám anonymní oznamovatel. Říkal, že někdo leží na kolejích. Ale o nikom, kdo by ho tam shodil, nemluvil. A v devíti z deseti případů jde o pokus o sebevraždu.“

Anonymní oznamovatel.

CALVIN.

U chodníku vedle sanitky zaznamenávám nějaký pohyb. Venku je tma, ale je to určitě on. Bože můj, vážně je to on. Na kratičký okamžik, necelý úder srdce, se setkávám s jeho očima, ale pak sebou Calvin trhne, prudce odvrátí hlavu, a aniž by se jedinkrát otočil, odchází po Osmé avenue.

„Hej!“ křičím na Gonzalese a ukazuju směrem ke Calvinovi. „Nenechejte ho odejít. Musíte si s ním promluvit!“

Gonzales a Rossi se ke mně pomalu otáčejí.

Rossi nevypadá, že by se chtěla pohnout. Znovu píchám do vzduchu a dodávám: „Tam s tím.“

„To je ten, co vás strčil?“ ptá se Gonzales.

„Ne, myslím, že je to ten, co vás zavolal.“

Rossi kroutí hlavou a tentokrát při tom nepůsobí tak soucitně. Spíš vypadá, jako by mě litovala. „Ten pán se objevil teprve po nás a tvrdí, že nic neviděl.“

„Tak lže,“ oponuju a snažím se ještě o něco víc napřímit. „Calvine!“

On ale pokračuje v chůzi. Po pravdě spíš zrychluje. Na okamžik se schovává za projíždějící taxík a pak přebíhá na druhou stranu ulice.

„On tam byl,“ blábolivě vysvětluju zdravotníkům. Kolik jsem toho pro všechno na světě vypila? „Byla jsem tam já, ten pouliční muzikant – Calvin – a pak ten opilec, co chtěl můj mobilní telefon a nakonec mě strčil z nástupiště.“

Gonzales naklání hlavu na stranu a ukazuje směrem k policistům. „V tom případě byste to měla nahlásit.“

Nechci být hrubá, ale nemůžu si pomoct. Prostě to ze mě jen tak vyletí: „A máte ještě nějakou radu?“

Odpovědí je další úsměv. S punčocháči na půl žerdi a rozepnutou košilí s růžovými puntíky nejspíš nevypadám jako nějaká drsná rebelka.

„Máme podezření, Holland, že jste si zlomila ruku.“ Gonzales leze do sanitky a upravuje mi pásek na závěsu. „A můžete mít také otřes mozku, takže teď vás musíme ze všeho nejdřív odvézt do nemocnice. Do Mount Sinai West. Máte někoho, kdo by tam za vámi mohl přijít?“

„Jo, to mám.“ Musím zavolat svým strýčkům − Robertovi a Jeffovi. Koukám na Gonzalese a vybavuju si, že v jednu chvíli jsem telefon držela v roce a v následující letěl do kolejiště.

„Našli jste můj telefon?“

Gonzales se zatváří udiveně a zvedne oči k Rossi, která mi věnuje svůj první – omluvný – úsměv. „Doufám, že číslo znáte z hlavy.“ V jedné ruce zvede plastový sáček s uzávěrem a ukazuje mi zbytky mého milovaného telefonu.

***

Udělali mi vyšetření hlavy (bez známek otřesu mozku) a dali pravou ruku do sádry (zlomená loketní kost) a teď ležím na nemocničním lůžku a popisuju celou událost policistům. Teprve během hovoru s oběma nepříjemně dominantními muži si uvědomuju, že jsem se celou dobu vyhýbala očnímu kontaktu s člověkem, který se po mně sápal. Do obličeje jsem se mu nepodívala, ale docela dobře můžu popsat jeho pach.

Policajti si vymění krátký pohled a ten vyšší se zeptá: „Takže ten muž byl dostatečně blízko, aby vás chytil za kabát, křičel na vás a nakonec vás strčil do kolejiště, a vy jste mu neviděla do tváře?“

Nejraději bych na něj zařvala A vy jste asi nikdy nebyl v kůži ženy, co prchá před divným chlápkem!, ale místo toho je nechávám mluvit. Z jejich výrazu je mi ale jasné, že neschopností podrobněji popsat vzhled pachatele výrazně ubírám na věrohodnosti verzi Já jsem neskočila. A s pocitem lehkého ponížení si uvědomuju, že ještě podezřelejší by bylo, kdybych znala jméno pouličního muzikanta, který se mi nakonec ani neobtěžoval pomoct. Nakonec ho tedy ani nezmiňuju a policisté projevují při záznamu mého velmi povrchního popisu celé události jen velmi vlažný zájem.

Když odejdou, lehnu si na záda a zírám do šedivého stropu. Pěkně bláznivá noc. Zvedám zdravou ruku a koukám na hodinky.

Už je skoro ráno.

No páni. Za chvilku budou tři. Jak dlouho jsem tam dole vlastně ležela?

Stále cítím tlumenou pulzující bolest, s kterou si prášky zjevně nedokážou tak úplně poradit, a jako v mlze před sebou pořád vidím Calvina, jak stojí vedle sanitky. Což nejspíš znamená, že tam byl, i než jsem přišla k sobě. Ale jestli byl tím anonymním oznamovatelem – a podle mě jím musel být, protože jak všichni víme, ten zombie telefon neměl −, proč policistům neřekl, že mě na koleje někdo shodil? A proč jim rovnou lhal, že nic neviděl?

Z chodby slyším nezaměnitelný skřípavý zvuk drahých polobotek při kontaktu s nemocničním linoleem, a s jasnou předtuchou, co přijde, si sedám na posteli.

Závěs se prudce rozhrne a v následujícím okamžiku vidím Roberta. A hned za ním přichází o něco klidnější Jeff.

„Cos to proboha provááááááděla.“ Robert natahuje poslední slovo tak na sedmnáct slabik, sklání se ke mně, bere mi hlavu do dlaní a pozorně si mě zblízka prohlíží. „Uvědomuješ si vůbec, jak strašně jsi nás vyděsila?“

„To je mi líto,“ omlouvám se a poprvé cítím, jak se mi třese brada.

„Vyrazil mi telefon z ruky.“

Pohled na vystrašenou rodinu mě šokuje a za chvíli se třesu jako osika. Cítím, jak se mi v hrudi zvedá nezastavitelná vlna emocí.

Robert se sklání ještě blíž a líbá mě na tvář. Jeff přistupuje o něco blíž a lehce mi klade ruku na koleno.

Strýček Robert sice není můj pokrevní příbuzný, ale znám ho celý život, protože se s máminým mladším bratrem poznal několik let před tím, než jsem přišla na svět.

Strýček Jeff je ten klidnější. Má v sobě něco ze středozápadní povahy.

Působí vyrovnaně a chová se racionálně a účelně. A jak se dá čekat, pracuje v oblasti financí. Naopak Robert je jako bouřlivé víno. Narodil se v Ghaně a do Států se vrátil v osmnácti kvůli studiu na filadelfském Curtisově hudebním institutu. Od Jeffa vím, že po škole dostal deset nabídek k práci, ale on si vybral pozici vůbec nejmladšího koncertního mistra v symfonickém orchestru v Des Moines, protože se do sebe s Jeffem během jediného víkendu, kdy přijel na konkurz, na první pohled zakoukali.

Když mi bylo šestnáct, strýčkové se z Des Moines přestěhovali na Manhattan. Mezitím si Robert získal u orchestru takovou prestiž, že povýšil na dirigenta, a přesun do jednoho z menších manhattanských divadel, i když v roli uměleckého ředitele, pro něj znamenal velký platový sešup a značnou ztrátu umělecké prestiže. Robert ale hudební divadlo vždycky miloval a ještě důležitější bylo, že v New Yorku se dvěma manželům stejného pohlaví žije podstatně snadněji než v Iowě. Na Manhattanu se oběma skvěle daří a Robert před dvěma roky složil pozdější nejúspěšnější broadwayský muzikál.

Já dlouho bez strýčků nevydržela a zapsala se na Kolumbijskou univerzitu na magisterský obor tvůrčího psaní, ale v současnosti mám pocit, že jsem se ocitla tak trochu ve slepé uličce. Coby čerstvá absolventka jsem v New Yorku jako obyčejný kapr v obřím hejnu nádherně zářivých ryb. Nemám nápad na velký americký román a pro novinařinu mi chybí předpoklady, takže najít zaměstnání by byl skoro zázrak. Spasil mě můj zachránce Robert, který mi nabídl práci v divadle. Oficiálně jsem archivářka – což je, přiznávám, pro pětadvacetiletou holku s nulovými zkušenostmi dost zvláštní pozice −, ale vzhledem k tomu, že produkce má už teď k dispozici tak milion fotografií, jasně si uvědomuju, že tohle místo vytvořili, jen aby se zavděčili strýčkovi. Do divadla chodím jen jednou dvakrát týdně a pokaždé náhodně vyberu pár fotek kulis, kostýmů a zajímavostí ze zákulisí pro tiskovou agenturu, která je použije k prezentaci v různých sociálních médiích. A čtyři večery v týdnu prodávám trička s potiskem.

Teď si ale nedokážu představit, jak zvládnu tradičně divokou vřavu během přestávek a jak si s jedinou zdravou rukou poradím se svým obřím fotoaparátem, a někde v podbřišku cítím další stoupající vlnu provinilé bolesti.

Jsem vážně k ničemu.

Zdravou rukou vytáhnu polštář zpod hlavy a několikrát do ně vztekle zakřičím.

„Co se děje, květinko?“ ptá se Robert a odtahuje mi polštář od tváře. „Potřebuješ léky?“

„Potřebuju smysl života.“

Robert mou stížnost odbude pobaveným úsměvem a znovu se skloní, aby mě políbil na čelo. Cítím dotek Jeffovy vlídné ruky a vnímám jeho tichou spoluúčast. Jenže Jeff – sladký, vnímavý počtář Jeff – loni našel zálibu v práci s hlínou na kruhu a výroba keramiky mu pomáhá zvládnout jednotvárnou a únavnou práci na Wall Street. Já naopak nemám nic. Tedy kromě své lásky ke knihám od jiných lidí a zastávek na stanici na Padesáté ulici, kde párkrát v týdnu sleduju, jak Calvin hraje na kytaru. A po té dnešní noční eskapádě si nejsem jistá, jestli si to ještě někdy na Padesáté užiju. Při dalším setkání asi nebudu dvakrát okouzlená. Spíš se mu podívám do očí a zeptám se, jak to, že jsem přímo před jeho očima skončila v oné příslovečné škarpě. V tomto případě v kolejišti metra.

Možná se vrátím do Des Moines, a než se ta zlomená ruka zahojí, dopřeju si trochu času, abych si rozmyslela, čeho vlastně chci se svými tituly dosáhnout, protože v oblasti uměleckých oborů platí, že jeden neužitečný titul plus další neužitečný titul rovná se nulové šanci na zaměstnání.

Koukám nahoru na oba strýčky. „Volali jste mámě a tátovi?“

Jeff přikývne. „Chtěli vědět, jestli za tebou mají přijet.“

Odpověď mě přes mou chmurnou náladu rozesměje. Je mi jasné, že Jeff je – aniž by znal skutečný rozsah mých zranění – uklidnil, že si nemusejí dělat starosti. Rodiče velkoměstský shon a ruch New Yorku nenávidí natolik, že i kdybych byla na dva kusy, pořád by bylo pro všechny lepší, kdyby zůstali v Iowě. Přinejmenším mně by tím ušetřili spoustu stresu.

Jeff si sedá vedle mě na postel a pohledem hledá stojícího Roberta.

Už dávno jsem si všimla, že pokaždé, když chce položit nějakou nesnadnou otázku, nervózně si olizuje rty. Jen by mě zajímalo, jestli o tom ví. „Tak co se vlastně stalo, Hollsy?“

„Myslíš jako proč jsem skončila na kolejích linky C?“

Robert mi věnuje vědoucí úsměv. „Přesně tak. A protože jsem přesvědčený, že to stručné poučení s radami, jak jednat se sebevrahy, které jsme před chvilkou dostali v čekárně, je zbytečné, možná bys nám mohla vysvětlit, jak jsi do těch kolejí spadla.“

„Pronásledoval mě nějaký chlap. Chtěl můj mobil, a když jsem byla kousek od kolejí, strčil do mě.“

Robert se na mě kouká s otevřenou pusou. „A v té chvíli jsi mi volala?“

Jeffovi se nahrnula skoro všechna krev do tváří. „A oznámilas to−“

„Policii? Jo, oznámila. Jenže ten chlap měl kapuci a sami víte, že oční kontakt podobné šílence jen povzbuzuje, takže nevím o moc víc, než že to byl běloch, nejspíš kolem třiceti let, a že měl vousy a byl nalitej.“

Jeff se suše směje. „To v pátek večer sedí skoro na celý Brooklyn.“

Obracím se pohledem na Roberta. „Souprava zrovna odjela, takže žádný svědek na stanici nebyl.“

„Dokonce ani Jack?“ Oba strýčkové o mé lásce z podzemky vědí.

Kroutím hlavou. „Jmenuje se Calvin.“ A na otázku, kterou vidím v jeho očích, rychle dodávám: „Dala jsem si pár koktejlů a zeptala jsem se ho.“

Robert se na mě přátelsky šklebí. „Tekutá odvaha.“

„Spíš pitomost.“

Robertovy oči se mění v tenké škvírky. „Ale říkalas, že Calvin nic neviděl?“

„Přesně tak to tvrdil záchranářům, ale podle mě je zavolal on.“

Robert mě objímá svalnatou rukou kolem pasu a pomáhá mi vstát.

„Každopádně doktoři říkali, že můžeš z nemocnice.“ Nato mě políbí na spánek a pronese čtyři vůbec nejsladší slova: „Dneska přespíš u nás.“

Třetí kapitola

Mám obrovské štěstí, že bydlím sama na Manhattanu, což je absurdní vzácnost, za kterou vděčím jen a jen velkorysosti svých strýčků. Robertovi pochopitelně za práci, kterou mi zajistil, a Jeffovi za to, že vydělává spoustu peněz a hradí za mě velkou část nájmu. Ale i když si svůj byteček skutečně užívám, nebudu zapírat, že dnes budu ráda, když přespím jinde. Návrat do malého, ale půvabného bytu navíc se se zlomenou rukou by mi jenom ještě víc připomněl, jak jsem nešikovná a neužitečná. Privilegovaná hromada chodících kostí bez telefonu, která se nechá otravovat a shodit na koleje namazaným chlápkem.

U Jeffa a Roberta je moc útulně, a až se trochu prospím, aspoň maličko se jim budu moct za jejich pohostinnost odvděčit: Jeff ve mně najde partnera pro deskové hry, jakého by rád měl v Robertovi, a s Robertem si na rozdíl od Jeffa pro změnu – dost nevalně − zazpívám. A dokonce i s jednou rukou jsem daleko lepší kuchařka než kdokoli z nich, i kdyby se snažili třeba sto let.

Jeff si vzal v úterý dovolenou, aby dohlédl, že mi nic nechybí, a když máme kolem poledne všechno uklizené, připravuju pro všechny tři velmi solidní vejce Benedikt. A jak jsem říkala, i jedna ruka stačí, abych je oba strčila do kapsy. Robert se do téhle pochoutky zamiloval někdy v devadesátých letech, a jakmile jsem zvládla práci s mixérem a pánví, oficiálně mi sdělil, že to bude moje hlavní specialita, protože k ní patří holandská omáčka. „Chápeš, co to znamená? Chápeš?“ nezapomene nikdy dodat a my s Jeffem pokaždé jen tiše úpíme.

Odpoledne ubíhá příjemně a všichni tři ho trávíme v pohodlí na obřím gauči, odkud sledujeme filmové muzikály Brigadoon a Američan v Paříži. Robert mi řekl, abych si dala večer volno, a on sám musí do práce až kolem páté. Vím, že dnes Calvina neuvidím, takže se ho snažím – neúspěšně – pustit z hlavy. Vzpomínku na první pohled do jeho tváře mi kazí pestrá směs pocitů. Především je tu zklamání. Dlouho byl mým bezpečným přístavem na rozbouřeném moři… a nechápu, proč jsem porušila zaběhané zvyklosti a všechno si zbytečným mluvením zkazila.

Samozřejmě cítím taky zmatek a vztek. Proč neřekl záchranářům, jak to skutečně bylo? Proč utekl? A konečně je tu stále ta stejná přitažlivost… Pořád bych si s ním skutečně moc ráda něco začala.

***

Další den ráno sbíhám s divoce tlukoucím srdcem po schodišti do stanice a s taškou pevně přitisknutou k boku si razím cestu mezi pomalejšími cestujícími, hlavně lidmi dojíždějícími za prací. U spodního schodu se zastavuju a jako vždy s napjatým očekáváním hledám zvuk jeho rytmické, propracovaně znějící kytary. Většinou hraje výhradně klasickou hudbu, ale ve středu dává z bůhvíjakého důvodu přednost flamenku, chamamé a kalypsu.

Je tři čtvrtě na devět a v metru je narváno. Všudypřítomný zápach připomíná špinavou ocel a rozlitou sodovku a cítím taky kávu a šáteček z listového těsta, který si chlápek vedle mě cpe bez ohledu na ostatní do pusy. Čekala jsem, že mě návrat na místo, kde jsem málem přišla o život, nějak zasáhne, ale když pominu přání získat pár odpovědí od Calvina, vlastně skoro nic necítím. Byla jsem tu tolikrát, že traumatický zážitek překryla záplava banálních vzpomínek. Zbývá jen pár slov a tím hlavním je pouliční zpěvák…

Zbývá mi posledních pár vteřin na přípravu, než uvidím Calvina. Obvykle konfrontaci nevyhledávám, ale současně vím, že na to, co se stalo v pondělí v noci, budu myslet tak dlouho, dokud si o tom aspoň nějak nepromluvím. Nejdřív zahlédnu jeho nohu – v černých vysokých botách a nohavicích s ohrnutým lemem – potom pouzdro na kytaru a nakonec nohavice – s dírou na kolenu −, boky, trup, hruď, krk a obličej.

Když vidím jeho výraz, a jak se dokáže do hudby ponořit dokonce i uprostřed chaosu v metru, hrdlo se mi stáhne učiněnou dopravní zácpou různých emocí. Tentokrát se je snažím co nejrychleji zahnat a usilovně hledám vzpomínku na okamžik, kdy mě nechal, abych na něj ze sanitky volala jak nějaká bláznivá holka.

Když se k němu přiblížím, z ničeho nic zvedne hlavu. Oční kontakt mě znovu vyvede z míry a já v duchu rychle couvám. Pevný hrad postavený na základech spravedlivého rozhořčení se sype jako domeček z karet. Calvin očima sjede k ruce v sádře a pak se pohledem vrátí zpět ke strunám kytary. Ve stínu jeho strniště jasně vidím, jak mu rudnou tváře.

Přiznání viny mě povzbudí. Otevřu pusu a chystám se na něj promluvit, ale vtom jen zhruba deset metrů od nás se skřípěním zastaví souprava na trase E a okamžitě mě odnáší proud vystupujících lidí. Sotva popadám dech a snažím se přes hlavy zahlédnout Calvina, který si mezitím balí kytaru a rychle vybíhá po schodech.

Neochotně se spolu se stádem lidí cestujících za prací posunuji hlouběji do stanice. Hlavní je, že se na mě podíval, nebo ne? Obvykle to přece nedělá. Skoro jako by čekal, až se objevím.

Ve stanici zastavuje taky souprava z trasy C a my se společně posouváme o pár kroků blíž ke kolejím. Tlačíme se na sebe a chystáme se na boj o místa ve voze. Přesně tak začíná můj naprosto zbytečný rituál.

***

Když přicházím na místo, Robert už na mě čeká před Levin--Gladstonovým divadlem. Tedy přesněji čeká na kávu, kterou mu nosím pravidelně od středy do neděle. Když mu ji předávám, všímám si nápovědného loga na šálku a je mi jasné, že Robert ho viděl taky. Kavárna Madman Espresso je zhruba deset bloků odsud. Pokud si Robert uvědomil, že ráno jezdím metrem do kavárny, co je pořádně z ruky, jen abych viděla Calvina, aspoň o tom nemluví.

Ale nejspíš by měl. Potřebovala bych pořádně počechrat peří.

Vítr zvedá Robertovu červenou šálu, kterou má omotanou kolem límce svého černého vlněného kabátu, a mává s ní divoce jako s vlajkou zvláštně kontrastující s ocelovou šedí Čtyřicáté sedmé ulice. Usmívám se na něj a dopřávám mu dostatek času, aby si vychutnal tuhle klidnou chvíli před prací.

V divadle toho má v poslední době až nad hlavu a pořádně ho to stresuje. Muzikál má v posledních měsících až neskutečný úspěch a všechna představení jsou v dohledné budoucnosti vyprodaná. Představitel hlavní role Luis Genova ale podepsal smlouvu jen na deset měsíců a jeho účinkování končí už koncem tohoto měsíce. Jeho místo zaujme slavná hollywoodská legenda Ramón Martín a Robert bude ještě pod větším tlakem, aby orchestr dostál svému úkolu a doprovodil Ramóna také na broadwayské výsluní. Takže pokud by se chtěl Robert trochu projít a u kávy si trochu zalenošit, nic bych nenamítala. Rozhodně ho do divadla nepoženu ani o vteřinu dřív, než bude sám chtít.

Robert pomalu srká kávu a pozorně si mě prohlíží. „Jak jsi v noci spala?“

„S prášky proti bolesti a po tom emocionálním vyčerpání jsem padla do postele a spala jako poleno.“

Robert přikývne a s přimhouřenýma očima pokračuje v otázkách: „A jak ses cítila ráno?“

Něco má za lubem. Taky mhouřím oči a věnuju mu podezíravý pohled. „Bezva.“

„A po tom, co se stalo v neděli v noci,“ navazuje Robert a zvedá hrnek s kávou, „jsi za ním zase ráno byla?“

Zatraceně. Mělo mi dojít, kam míří.

Asi bych ho měla přece jen raději pustit dovnitř. Otvírám těžké dveře postranního vstupu a několikrát rychle mrkám jako koketa. „Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

Robert mě následuje do chladivě stinného divadla.

V zákulisí a na jevišti se pracuje, ale celkově je tu ve srovnání s elektrizující atmosférou, která tu vládne během představení, nepoměrně klidněji. „To mi nosíš kávu od Madmana každý den?“

„Proč ne, mají ji tam skvělou.“

„Je vážně báječné, že mě každé ráno zásobuješ dávkou kofeinu, a já si to fakt užívám, ale oba máme doma kávovary, a pokud vím, tak fungují. Takže proč bys jezdila každý den deset bloků metrem pro trochu lepší kávu? Myslíš, že vážně netuším, proč to děláš?“

Hluboce vzdychám a zatáčím hlouběji do nitra budovy, směrem ke schodům vedoucím ke kancelářím ve druhém poschodí. „Já vím. Jsem fakt hrozná.“

Robert mi přidržuje otevřené dveře do schodiště a tváří se nechápavě.

„Doopravdy se ti po tom všem pořád ještě líbí? I když nechal záchranáře, aby si mysleli, že ses pokusila o sebevraždu?“

„Tak abys věděl, dnes ráno jsem za ním šla, abych si to s ním vyříkala.“

„A jak to dopadlo?“

S dalším hlubokým vzdychem usrkávám trochu kávy. „Vůbec jsem s ním nemluvila.“

„Dokážu pochopit, jaké to je, když se člověk bláznivě zamiluje,“ pokračuje Robert. „Ale vážně za ním musíš jezdit den co den?“

Zatímco stoupáme po schodech, lehce ho dloubnu loktem zdravé levé ruky do žeber. „A to se mě ptá člověk, který se přestěhoval z Filadelfie do Des Moines jen proto, že se na první pohled zabouchl do číšníka, který mu přinesl fakt skvělej steak?“

„Bod pro tebe.“

„A jestli se ti Calvin nelíbí, budu ráda, když mě seznámíš s někým lepším,“ rozhazuju rukama a rozhlížím se kolem sebe.

„Na Manhattanu – hlavně v prostředí hudebních divadel – to ženy vážně nemají lehké. Calvina jsem brala jako bezpečné a současně zábavné rozptýlení. Samozřejmě jsem nepočítala, že bych se měla nechat přímo před ním skoro zabít, natož abych s ním někdy mluvila.“

Vycházíme ze schodiště a Robert za mnou vstupuje do kanceláře, jedné ze čtyř identických malých místností se vstupem z chodby, kde je v jednom kuse strašný nepořádek. Všude se povalují noty, nákresy a fotografie a stěny jsou do posledního místečka pokryté samolepicími lístečky s poznámkami. Počítač je podle mého odhadu tak o generaci starší než ten, co jsem si před šesti lety vezla na vysokou. Robert klove do klávesy a snaží se ho probudit k životu. „No, po pravdě jsem si všiml, že Evan ze smyčcové sekce po tobě v jednom kuse kouká.“

V duchu rychle procházím všechny hráče na strunné nástroje. A vybavuju si jen prvního houslistu Setha, kterého ale ženy nepřitahují. A i kdyby to tak nebylo, Robert by nikdy v životě nepřipustil, abych s ním randila. Seth je sice pro divadlo prakticky nepostradatelný, ale libuje si v okázalých konfliktech a vyvolává v orchestru zbytečné napětí. Vlastně je to jediný člověk, na kterého se Robert přede mnou skutečně rozzlobil.

„A který je Evan?“

Robert chvíli mlčí a snaží se obtočit nakrátko střižené vlasy kolem prstu.

„Ten s dlouhými vlasy. A hraje na violu.“

Samozřejmě. Už je mi jasné, o kom mluví. Evan je takový ten typ sexy Tarzana, ale… celkově nejspíš až moc divoký.

„Toho znám,“ zvedám ruce v zamítavém gestu, „ale všiml sis někdy těch nehtů na ruce, co v ní drží smyčec…“

„O čem to proboha mluvíš?“ směje se Robert.

„Vážně jsi je neviděl? Člověk má pocit, jako by hrál pizzicato žraločími tesáky,“ vysvětluju a krčím rameny. „Prostě mi přijde jako dost zvláštní masožravá šelma. A myslím, že by mi to vážně vadilo.“

„Vadila by ti masožravá šelma? A co ta obří jehněčí kotleta, kterou jsi na posezení slupla minulou středu. To byla teprve divočina.“

V tomhle má pravdu. Přesně tak to bylo. „A co mám dělat, když to s jehněčím v kuchyni tak skvěle umím?“

Od dveří se ozývá dlouhý pohrdlivý vzdech mého šéfa.

„O čem to sakra zase mluvíš?“

S hraným úsměvem odpovídám: „O jehněčím,“ a strýček Robert se skoro současně přidává se svou verzí příběhu „O lidských pařátech“, na což Brian reaguje pohledem s účinky obohaceného uranu.

Ani jeden s Robertem nechceme, aby to vypadalo, že příliš protežuje příbuzné, takže mým přímým nadřízeným není on, nýbrž hlavní inspicient, skvělý a výkonný, ale neskutečně otravný a divný Brian, jehož osobně odhaduju na hodně potrhlého sběratele. Vsadila bych se, že má byt plný starých čísel National Geographic nebo možná zaprášených vitrín s připíchnutými motýly.

„Takže moc zajímavý rodinný pokec,“ utrousí Brian a ladnou chůzí modelek pokračuje dál chodbou. Pak se ale otočí a přes rameno dodá: „Abych nezapomněl, Holland. Tebe potřebuju na schůzce pomocného personálu. Hned.“

Věnuju Robertovi poslední mile diblíkovský úsměv a mířím po schodech za Brianem směrem k pódiu, kde nás čeká pravidelná týdenní schůzka.

***

Celý tým pomocného personálu se skládá z dvaceti lidí. Brian dohlíží na všechny detaily – na správné rozmístění herců, nápovědu, kulisy, scénu – a stará se, aby celá produkce běžela bez sebemenšího zaškobrtnutí, což současně znamená, že si připisuje značnou část zásluh za naprosto mimořádný úspěch Robertova muzikálu. Skutečnými hrdiny jsou ale lidé za oponou, co musejí poslouchat jeho strohé příkazy, které na ně štěká jako nějaký vůdce vlčí smečky. Lidé, o kterých Brian mile mluví jako o svých figurkách.

Ale abychom si dobře rozuměli. Osobně Brianovi jeho práci vůbec nezávidím a určitě bych ji nezvládla. Navíc on ji zvládá skutečně skvěle. V divadle všechno běží jako na drátkách a o nádherné scéně se pochvalně zmiňují skoro ve všech recenzích. Herci mají oporu v dokonalé nápovědě a osvětlovačům není co vytknout. Problém je v tom, že Brian je tak trochu posedlý mocí a dokáže být neskutečně malicherný. Tak třeba zrovna teď mi od něj v telefonu cinkla nová textovka:

Všiml jsem si, že nejsi v nejlepší kondyci, takže nevím,
jak chceš tenhle týden zvládnout svoje povinnosti.

Brianův pravopis je strašný a jeho hrozivé chyby se mi zavrtávají jako červi do mozku. Navíc mi posílá zprávu, i když sedí jen zhruba metr ode mne – jednak, aby se vyhnul přímé konfrontaci (kterou naprosto nezvládá), jednak, aby dal právě mluvící zaměstnankyni jasně najevo, že ho to, co říká, absolutně nezajímá.

Brian se sice často chová jako idiot, ale teď má bohužel pravdu. V pravé ruce, která mi vykukuje ze závěsu, sotva udržím telefon a nemám nejmenší tušení, jak s ní zvládnu fotoaparát. Chvilku to trvá, ale nakonec se mi podaří vyťukat odpověď levou rukou.

Při prodeji asi další dva týdny nepomůžu,
ale nenašla by se pro mě nějaká jiná práce?

Dotek tlačítka „odeslat“ mě u takhle pokorně znějící zprávy doslova fyzicky bolí, ani nevíte jak. Můj titěrný plat archivářky se skládá z příspěvků skoro všech oddělení, ale nejvíc vadím právě Brianovi, protože se mnou musí být v pravidelném kontaktu. Sama dobře vím, že jsem si svoje místo nezasloužila a že jde o Robertův dárek, takže rozhodně nepotřebuju, aby mi to Brian při každém setkání se samolibým výrazem znovu připomínal.

Zatímco členka pomocného personálu pokračuje v informacích o pokroku při výrobě závěsné kulisy lesa, Brian ji naprosto ignoruje a s pohrdlivým šklebem civí na displej svého telefonu.

Podle mě to vypadá, že pomoct

potřebuje spíš stríček.

Chvilku mi trvá, než se vzpamatuju z Brianovy další hrubky, a sotva se mi to aspoň částečně podaří, z orchestřiště se ozve takřka komicky načasovaná ohlušující rána padajícího činelu.

Celá skupina se zvedá a z pódia hledí dolů. Dříve zmíněný první houslista Seth si razí cestu z perkusové sekce, těsně míjí Roberta a pokračuje prostřední uličkou vzhůru hledištěm.

Dívám se na jeho židli, kde nechal ležet housle, a nemůžu se od nich odtrhnout. Od Roberta vím, že stály přes čtyřicet tisíc dolarů, a on je jen tak položí na židli a klidně si vztekle odejde, jako by se nechumelilo. Druhá houslistka Lisa Sternová se pro ně přes opěradlo naklání a bere je k sobě. Určitě mu je později vrátí. A Seth to bezpochyby dobře ví a automaticky s tím počítá. Je to vážně pitomec.

Vzteklé výstupy jsou u něj skoro na denním pořádku, ale ticho, které v divadle zavládlo po tomhle posledním, mi z nějakého důvodu připadá podstatně tíživější než obvykle.

Nepříjemně se mi svírá žaludek.

Seth má tři dlouhé „duety“ s hlavním sólistou a jeho části patří k vůbec nejpůsobivějším v celém představení. Seth v žádném případě není jen řadový člen orchestru. Na jevišti ho sice nevidíte, ale jinak patří k hlavním oporám celého ansámblu a jeho jméno se dokonce objevilo i v propagačních materiálech a při prezentaci v mainstreamových médiích. Bez jeho sól se představení prostě neobejde.

Ta roztržka musela být skutečně vážná, protože Robertův klidný hlas se nese celým divadlem: „Dobře si rozmysli, Sethe, co se stane, když za sebou dneska práskneš dveřmi. Za měsíc hlavní roli přebírá Ramón Martín a ty ho už doprovázet nebudeš.“

„Trhni si, Bobe.“ Seth strká ruce do kapes kabátu a ani se neohlédne. „Já jsem tady skončil.“

Čtvrtá kapitola

Můj nový telefon se rozvibruje přesně ve chvíli, kdy se na obrazovce objevují titulky dalšího dílu Upířích deníků, z nichž jsem během jediného večera zvládla hned tři epizody. Normálně si ve všední den závislost na seriálech pro náctileté nepěstuju, ale když mě Robert viděl, jak neohrabaně skládám tričko Luise Genovy, hned po středečním matiné mě vyhnal z divadla – čímž ve mně ještě víc prohloubil už tak dost sžíravý pocit viny. Nemůžu na jógu, nemůžu psát a kvůli práškům na bolest dokonce nemůžu zajít ani na skleničku.

Nedokážu se soustředit ani na čtení, protože v jednom kuse musím myslet na to, co si Robert počne bez Setha, jenž byl až doteď přirozeným vůdcem orchestru.

Telefon znovu zavibruje. Vstávám a mířím ke kuchyňské lince, kde se právě nabíjí. Hned vedle notebooku, kterého jsem se celé týdny nedotkla. Čekám, že to bude můj bratr Davis. Určitě volá, aby se ujistil, že se ve svém současném stavu, kdy se můžu bránit jen jednou rukou, nehodlám vydat do nebezpečných ulic Manhattanu, takže mě příjemně překvapí, když na zářícím displeji uvidím rozesmátou tvář své nejlepší kamarádky Lulu.

„Čau, jak se máš?“ Otvírám chladničku a zkoumám její obsah.

„Spíš jak se má můj malý invalida?“ Podle hlasů v pozadí a cinkotu příborů a talířů poznávám, že je v Blue Hill, kde – podobně jako spousta dalších mladých lidí na Manhattanu – pracuje jako servírka a čeká na svou velkou roli. Bradou si tisknu telefon k ramenu a zdravou rukou z chladničky vytahuju krabičku s baleným jídlem a stavím ji na linku. „Zrovna jsem doma. Robert prohlásil, že působím jako trojnohé štěně v psí revue, a řekl, aby si dala na pár dnů oraz.“

„Takovou sprosťárnu bych od něj nečekala,“ směje se Lulu.

„Jsi v práci?“

„Jasně. Vlastně… chvilku vydrž.“ Lulu se po pár okamžicích dlaní uměle vyvolaného ticha vrací a zvuky na pozadí znějí tentokrát tlumeněji.

„Měla jsem ranní, takže za chvilku mizím.“

„Máš na večer nějakej program?“ Talíř s lasagnemi připravenými k ohřevu držím těsně před dvířky mikrovlnky a mám pocit, že budoucnost najednou získává o něco růžovější obrysy. „Co kdybys zašla ke mně a já ti něco uvařím k večeři. A neboj, bude mi stačit jen jedna tvoje ruka.“

„Mám lepší nápad. Dostala jsem se slevou dva lístky na jednu komickou skupinu a Gene nemůže jít. Nechtěla bys ho zastoupit?“

Je mi naprosto jasné, jak to bylo: Lulu našla na slevovém portálu vstupenky na bůhvíjaký koncert a prostě jim nemohla odolat, protože byly skoro za hubičku. Obvykle mi její impulzivní povaha a posedlost nečekanými dobrodružstvími imponuje, ale dnes večer je dost zima a navíc bych se musela vysvléct z pyžama a nasoukat se pomocí jediné zdravé ruky do šatů.

„Dnes nikam nejdu, Lu,“ říkám, a zatímco kamarádka na druhé straně naléhavě kňourá, strkám jídlo do mikrovlnky.

Zvuk, který mi zní z telefonu do ucha, je tak komicky zoufalý, že v podstatě okamžitě měním názor. Ani to nemusím říkat. Lulu je od samého počátku jasné, jak to dopadne. „No tak, Hol-
land! Ta skupina se jmenuje Loose Springsteen! Nepřijde ti to úžasný?“

Dlouze vzdychám.

„Přece mě nenecháš jet do Jersey samotnou.“

„Takže mám jet na koncert cover skupiny do Jersey? Ty mi to teda vážně neusnadňuješ.“

„A to raději zůstaneš doma v pyžamu a budeš se cpát zbytky od včerejška, než aby sis se mnou užila trochu pořádný zábavy?“

Pohrdlivě odfrknu. „Jen jestli to s tou pořádnou zábavou trochu nepřeháníš.“

Lulu už zase kňourá a já v souladu s očekáváním ustupuju.

***

Lulu samozřejmě neskutečně přeháněla. Hole in the Hall je… obyčejný bar.

A to mu vlastně docela lichotím.

Z metra se dostáváme před naprosto nezajímavou cihlovou budovu, ale Lulu to nevadí a chvílemi skoro tančí po chodníku. Všude kolem vidím kancelářské a činžovní domy, z nichž skoro polovina vypadá prázdná.

Přímo naproti baru je korejská restaurace se staženými roletami, pevně zavřenými okenicemi a nakřivo visícím vývěsním štítem nad vchodem. Hned vedle stojí přestavěný dům s plechovou střechou a neonovým nápisem House of Hookahi, jenž kdysi oslnivě zářil, ale teď je potemnělý a silně zaprášený. Okamžitě je mi jasné, proč Hole in the Hall musí návštěvníky lákat výraznými slevami na internetu.

Lulu se otáčí a stále stejným tanečním krokem mě láká na druhou stranu vlhce lesklé ulice. „Tohle nevypadá vůbec špatně,“ snaží se mě povzbudit, když si stoupáme do poměrně solidní fronty u vstupu do baru.

Přes cihlovou zeď k nám doléhají první tóny písničky „Don’t Stop Believin’“ od známé skupiny Journey, a pokaždé, když se otevřou dveře, hudba výrazně zesílí, jako by nejraději utekla ven na ulici. Musím uznat, že se cítím až nečekaně dobře. Nakonec jsem se docela ráda oblékla a nechala všechny starosti na pár hodin o samotě v opuštěném bytě. S legínami a večerním topem nebylo moc práce a Lulu mi svýma dvěma šikovnýma rukama pomohla vysušit dlouhé vlasy. Poprvé za posledních několik dní se necítím jako plastový trolík s rozcuchanými vlasy. Tenhle večer nakonec nemusí být zase tak špatný.

Když na nás ve frontě konečně přijde řada, Lulu hrdě ukáže svůj kupon na dvě vstupenky za cenu jedné a vesele vpluje dovnitř.

Interiér působí v souladu s očekáváním hodně střízlivě. Stěny lemují staré videohry a kolem baru stojí několik shluků vyřezávaných stolů. Dost zvláštní a hodně eklektická výzdoba by potěšila milovníky Harley-Davidsonů, starého dobrého Západu i taxidermie. Na jednom konci se na vyvýšené podestě hrdě vyjímá tyč pro spoře oděné tanečnice a na druhém konci je jeviště. V tlumeném osvětlení se vznáší miliony drobných částeček prachu a provizorně působící stroj usilovně chrlí umělou mlhu, takže všichni muzikanti působí tak trochu jako zezadu nasvícené figuríny.