COLUMBINE

Copyright © Dave Cullen, 2009

Doslov Copyright © Dave Cullen, 2010

Epilogue and Teacher’s Guide Copyright © 2016 by Dave Cullen

Reading Group Guide Copyright © 2010 by Dave Cullen

Translation © Jan Sládek, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-231-6

ISBN mobi: 978-80-7689-232-3

Pro Rachel, Dannyho, Davea, Cassie, Stevena, Corey,

Kelly, Matthewa, Daniela, Isaiaha, Johna, Lauren a Kylea.

A pro Patricka za to, že mi dodával naději.

Autorova poznámka

Velká část tohoto příběhu vychází z dobových záznamů na nahrávkách nebo v denících a v tisku — pořízených vrahy před jejich zločinem a následně také vyšetřovateli, novináři a badateli. Podstatně více materiálu je ale výsledkem rekonstrukce ze vzpomínek přeživších. Vše, co se vyskytuje v uvozovkách, pochází z nahrávek — mých vlastních či pořízených dalšími novináři, případně policejními vyšetřovateli — nebo z oficiálních dokumentů a z rozhovorů s lidmi, kteří za jejich věrohodnost do značné míry ručili. Pokud si svými tvrzeními nebyli zcela jistí, pro všechny citace jsem použil kurzívu. Některé rozhovory jsem zkrátil, aniž bych na to v textu výslovně upozorňoval, a v řadě případů jsem opravil gramatické chyby. Žádný rozhovor jsem si ale nevymyslel.

Stejných zásad jsem se držel i při citacích vrahů, kteří po sobě zanechali velké množství zápisků a nahrávek. Jejich písemné záznamy reprodukuji v původní podobě s většinou jejich specifik.

V částech zprostředkovávajících jejich úvahy a názory vycházím z deníků a videozáznamů. Současně pracuji s množstvím podpůrných zdrojů včetně školních úkolů, rozhovorů s kamarády, členy rodiny a učiteli, deníků, které si vedly hlavní postavy tragických událostí, a se spoustou policejních záznamů z doby před vraždami, především se záznamy z poradenských sezení. Na mnoha místech jsem použil deníkové úvahy vrahů, které uvádím bez uvozovek, a v dalších případech jejich názory shrnuji nebo parafrázuji, ale vždy se zřetelem na původní zdroje. Vrahové po sobě zanechali v tomto ohledu řadu významných mezer, které jsem se pokusil zaplnit s pomocí odborníků z oblasti forenzní psychologie, kteří se tomuto případu věnovali mnoho let. Všechny dohady ohledně motivace a uvažování vrahů jsem patřičně označil.

Ve všech případech uvádím skutečná jména s výjimkou pseudonymu Harriet, který jsem použil pro Dylanovu dívku, o níž se toho hodně napsalo. Méně významné postavy v textu nechávám pro zjednodušení beze jména a všechny je možné identifikovat pomocí onlineové rozšířené verze závěrečných poznámek.

Veškeré časové údaje masakru vycházejí z oficiální zprávy šerifa okresu Jefferson County, i když někteří příbuzní obětí se domnívají, že útok začal o několik minut později. Ve všech případech jsem se snažil o maximální možnou přesnost a o co nejdůslednější dodržování sledu jednotlivých událostí.

Celý příběh jsem rozsáhle pokrýval jako novinář a první záznamy pocházejí zhruba z poledne dne, kdy došlo k útoku. Text knihy je směsicí mých dobových zpravodajství a výsledků následného devítiletého výzkumu, jenž zahrnoval stovky hodin rozhovorů s většinou hlavních postav, studium více než 25 000 stran policejních záznamů, sledování nespočtu hodin video- a audiozáznamů a rozsáhlou spolupráci s dalšími novináři, které jsem považoval za důvěryhodné zdroje.

Informace z tisku zpravidla zprostředkovávám ve třetí osobě, abych se vyhnul osobnímu zaujatému pohledu, ale současně musím přiznat, že mám svůj podíl i na omylech při prvotních zprávách o tragédii, které chybně popisovaly většinu hlavních faktorů. Doufám, že tato kniha tyto omyly napraví.

Dodatek k revidovanému vydání z roku 2010

Jedním z nejčastějších dotazů, s kterými jsem byl konfrontován po prvním vydání knihy, byl následující: „Proč v textu nejsou žádné fotografie?“ Od začátku jsem věděl, že je v knize nechci, ale vysvětlit důvody, které mě k tomuto rozhodnutí vedly, nebylo v rozhovorech se čtenáři nijak snadné. V zásadě jde o to, že fotografie zachycuje pouze jediný okamžik v životě, a já chtěl všechny postavy představit jako komplexní bytosti, s jejich nadějemi, chmurami, úzkostmi, radostmi, zvláštnostmi a podobně. Fotografie by tento záměr podle mého názoru narušily, takže jsem je do knihy nezařadil. Portréty všech hlavních postav jsou snadno k dispozici na internetu — výběr najdete na mých webových stránkách daveCullen.com a k dalším se dostanete na témže místě prostřednictvím odkazů.

Vyslyšel jsem ale žádosti o mapku a přidal jsem rovněž ukázky z deníků vrahů.

Dodatek k revidovanému vydání z roku 2016

Neblahé dědictví spektakulárních vražd nás trápí i v současnosti. Do posledního vydání jsem přidal nový epilog věnovaný Ericovu a Dylanovu vražednému modelu a jejich falešným napodobitelům, kteří páchají vraždy podle jejich vzoru, a také řadu osobních úvah a názory několika dalších přeživších, které za jejich statečnost obdivuji.

V hlavní části textu jsem opravil několik tiskových chyb a dva faktické omyly, kterých lituji. Vzpomínku na rybaření, kterou jsem připsal Ericovi, i když si ji ve skutečnosti zaznamenal Dylan, jsem opravil již ve vydání z roku 2000. Zpočátku jsem také věřil Brendě Parkerové, která vyšetřovatelům tvrdila, že měla s Ericem „intimní vztah“. Její svědectví bylo následně zpochybněno a přiznávám, že jsem k její výpovědi měl přistupovat kritičtěji, neboť se zdá, že Eric umřel jako panic. Pasáž věnovanou Brendě o rozsahu zhruba tří set slov jsem z posledního vydání vypustil a současně jsem přidal v dodatcích nový materiál, o který mě žádali čtenáři — další fotokopie zápisků vrahů a ukázky z Columbinské příručky pro učitele, kterou jsem vypracoval.

Další fotokopie a celou příručku si je možné stáhnout na mých webových stránkách davecullen.com. Čtenáře elektronické verze knihy bych rád upozornil, že samotný příběh končí v důsledku velkého množství dodatkového materiálu daleko dřív, než se dostanou ke stu procentům celého textu.

A víte, pánové, co bylo na dně mé zloby? Jádro celé věci bylo v tom — a v tom také byla celá ohavnost —, že jsem si neustále, i ve chvílích největší zuřivosti, zahanbeně uvědomoval, že nejenom nejsem zlý člověk, ale že se ani nezlobím, že jenom pouštím planou hrůzu a bavím se tím.

Fjodor Michajlovič Dostojevskij,
Zápisky z podzemí (přeložila R. Havránková)

Svět zlomí každého, a mnoho jich je pak silných na místech, kde je zlomil.

Ernest Hemingway,
Sbohem, armádo! (přeložil J. Škvorecký)

První část

POSTŘELENÁ ŽENA

1. Pan D.

Řekl jim, že je má rád. Všechny a každého zvlášť. Mluvil spatra, bez předem připravených poznámek, ale pečlivě volil slova. Frank DeAngelis přečkal představení roztleskávaček, předávání akademických cen a promítání studentských videí a po hodině plné veselé zábavy se tento nevysoký muž středního věku vydal pevným krokem přes nablýskanou podlahu basketbalového hřiště, aby promluvil ke svým studentům. Nijak přitom nespěchal. Usmál se na pochodovou kapelu a stejný úsměv věnoval i roztleskávačkám a emblému coloradských Rebelů, který se vyjímal mezi zavěšenými transparenty připomínajícími nedávná sportovní vítězství. Měl před sebou dva tisíce vzrušených středoškolských studentů, kteří seděli na dřevěných lavicích hlediště a věnovali mu plnou pozornost. Řekl jim, jak moc pro něj znamenají. Jak si nedokáže představit, že by třeba jen o jediného z nich přišel.

Od běžného člena vedení by člověk podobně osobní projev nečekal, ale Frank DeAngelis byl daleko déle trenérem než ředitelem školy a byl pevně přesvědčený, že nejlepší motivací je upřímnost. Celých šestnáct let vedl fotbalové a baseballové družstvo, ale postavou připomínal spíše zápasníka: přes svou malou výšku vypadal jako mariňák, ale současně působil nenápadně a skromně. Na trenérské minulosti si nijak nezakládal, svými zkušenostmi však u všech vzbuzoval respekt.

V jeho hlase byly jasně patrné obavy. Nesnažil se je nijak skrývat a nestyděl se ani za slzy, které se mu tlačily do očí. A nikomu to vůbec nevadilo. Jeho studenti dokázali rozpoznat i tu nejmenší neupřímnost a stejně spolehlivě na ni reagovali výsměchem, neklidem a hlasitými projevy nesouhlasu. Pana D. ale zbožňovali. Pan D. jim mohl říct takřka cokoli, protože věděli, že s nimi pokaždé mluví na rovinu. Nikdy před nimi nic neskrýval, nic nelakoval narůžovo, nic nezlehčoval. Byl pátek 16. dubna 1999 a ředitel Frank DeAngelis před nimi stál jako naprosto upřímný člověk.

Všichni studenti shromáždění ve školní tělocvičně věděli, o čem chce pan D. mluvit. Za méně než třicet šest hodin je čeká školní ples, ke kterému patří tradičně spousta alkoholu a také hromadné přesuny autem. Pan D. zase věděl, že poučování vyvolá jen znuděné vzdychání a koulení očima, takže se rozhodl zaměřit na tři tragédie ze svého vlastního života, včetně případu svého spolužáka z vysoké, který zemřel při nehodě na motorce. „Dodnes si pamatuju, jak jsem seděl v čekárně a viděl jeho zakrvácené tělo,“ řekl studentům. „Takže mi neříkejte, že vám se to nemůže stát.“ Popsal jim, jak držel vlastní dospívající dceru v náručí, poté co její přítel zahynul v hořícím vraku auta. Nejhorší bylo, když musel svému baseballovému týmu z Columbine oznámit, že jeden z jejich spoluhráčů nezvládl řízení auta. Pan D. se znovu zajíkl. „Dalšího pohřbu se už účastnit nechci.“

„Podívejte se nalevo,“ pobídl svoje studenty. „A podívejte se taky napravo.“ Požádal je, aby si dobře prohlédli rozesmáté tváře kamarádů a kamarádek a pak si se zavřenýma očima zkusili představit, že některou z nich už nikdy neuvidí. Vyzval je, aby opakovali po něm: „Jsem důležitým a nepostradatelným členem školy Columbine High School. A nejsem nikdy sám.“ A poté jim řekl, jak moc je vždycky měl a má rád.

„Otevřete oči. Každou z vašich šťastně rozesmátých tváří chci viděl i v pondělí ráno.“

Pan D. se na chvíli odmlčel. „Kdykoli vás napadne něco, co by vás mohlo dostat do problémů, zkuste si vzpomenout, jak moc mi na vás na všech záleží. Všechny vás mám rád a nechci o nikoho přijít. Jsme jedna velká rodina, my jsme –“

Zbytek věty nechal viset ve vzduchu, ale jeho studenti nápovědu pochopili. Vyskočili na nohy a sborově vykřikli: „CO-lum-BINE!“

Ivory Moore, jeden z nejaktivnějších učitelů, který uměl vždycky studenty nadchnout, postoupil o pár kroků a vykřikl: „My jsme…“

„CO-lum-BINE!“

Odpověď byla ještě hlasitější a tentokrát ji doprovodila řada vítězoslavných gest.

„My jsme…“

„CO-lum-BINE!“

„My jsme…“

„CO-lum-BINE!“

Rekce byly čím dál hlasitější a rychlejší – učitelé studenty pořádně rozparádili a poté je propustili.

Všichni se rozešli ke svým třídám, aby dokončili poslední školní den. Do velkého víkendu zbývalo jen několik hodin.

V pondělí ráno se všech dva tisíce studentů vrátilo po závěrečném plese bez sebemenší újmy do školy, ale následujícího odpoledne, v úterý 20. dubna 1999, dvacet čtyři dětí a zaměstnanců školy naložili do sanitek a urychleně je rozvezli do nemocnic. V budově zůstalo ležet třináct těl a další dvě se našla na školním pozemku. Šlo o nejhorší případ školní střelby v dějinách Spojených států — což je označení, jež by oba chlapce, kteří přes víkend dokončovali poslední plány, nejspíš konsternovalo.

2. „Rebelové“

Eric Harris toužil po doprovodu na školní ples. Byl v posledním ročníku a chystal se střední školu navždy opustit, takže rozhodně nechtěl zůstat během nejdůležitější společenské akce roku o samotě. Nutně potřeboval doprovod.

Se seznamováním většinou problém neměl. Eric patřil k chytrým studentům a současně spadal do kategorie oblíbených. Kouřil, pil, randil s děvčaty, chodil na večírky a nevyhýbal se drogám. Navíc pečlivě pracoval na svém vzhledu: nosil nakrátko — stylově vojensky — zastřižené vlasy, které si zpevňoval gelem, černé tričko s krátkým rukávem a pytlovité kalhoty s kapsami. Ve své hondě si s oblibou pouštěl nahlas německý industriální hardcore a potrpěl si na rachejtle, jejichž zásobu doplňoval při pravidelných výjezdech do Wyomingu. Bez mrknutí oka porušoval pravidla a nechal si říkat Reb, ale současně nezanedbával úkoly a ve škole měl dobré známky. Natáčel zajímavá videa, která zveřejňoval na uzavřeném školním televizním okruhu, a střídal jednu známost za druhou. O děvčata neměl nikdy nouzi.

Na školním žebříčku oblíbených studentů měl místo nad velkou částí fotbalového týmu. S dívkami to vždycky uměl. V nákupáku bez váhání pokaždé zamířil za největší kráskou a snadno si ji získal svou bystrostí, okouzlujícími dolíčky a neodolatelným úsměvem. Velkou výhodou pro něj byla práce v řetězci Blackjack Pizza, kde mohl večerním návštěvám rozdávat bezplatný kousek pizzy, čehož spousta dívek ráda využívala. Blackjack Pizza je solidní levnější verze řetězce Domino’s Pizza a Ericův malý podnik se nacházel v nákupním centru u silnice kousek od jeho domu. Většina pizz se rozvážela, případně si je lidé odnášeli s sebou, ale nechybělo tam ani několik malých kulatých stolků a řada stoliček u pultu pro smutné existence, které neměly kam jít. Eric a Dylan byli kmenoví zaměstnanci, což znamená, že dělali vše kromě rozvážky — většinou vyráběli pizzu, obsluhovali u pultu a uklízeli. Práce v horké kuchyni byla hodně těžká a neskutečně nudná.

Při čelním pohledu vypadal Eric moc dobře: měl pěkně tvarované lícní kosti a štíhlý krk a neměl daleko do amerického ideálu krásy. Z profilu to ale bylo o poznání horší, protože špičatý nos nepříjemně zvýrazňoval ustupující čelo a nevýraznou bradu. Nepravidelnému profilu příliš neprospívaly nakrátko střižené vlasy, které ho zbytečně prodlužovaly, ale Ericovi připadalo, že dobře ladí s jeho chlapáckým výrazem a chůzí. Hlavním trumfem byl jeho nesměle vážný a současně svůdný úsměv, který uměl dobře používat. Děvčata na něj odjakživa letěla. Od prvního ročníku na něj balil holky a v sedmnácti si to rozdal s o šest let starší dívkou. Na což byl zatraceně pyšný.

Ale s hledáním doprovodu na školní ples měl z nějakého důvodu — ať už to byla smůla, nebo špatné načasování — přesto problém. Snažil se, jenže nikoho nemohl najít. Požádal dívku, která už měla domluvený doprovod, a její odmítnutí nesl těžce. Zkusil to s další a znovu neuspěl. Rozhodil sítě mezi svoje kamarády a bývalé přítelkyně. Všechny pokusy ale vyšly naprázdno.

Jeho nejlepší kamarád Dylan měl už doprovod domluvený a Erica to pořádně štvalo. Dylan Klebold byl poddajný, nesmělý, stydlivý chlapec, který před cizími lidmi, natož před děvčaty, vždycky zrudl a nedokázal ze sebe vysoukat jediné slovo. Zatímco Eric zasypával děvčata při svých taženích obchodní pasáží mnohomluvnými komplimenty, Dylan jim svou náklonnost dával ve škole najevo čokoládovými cookies Chips Ahoy. Dylanovi kamarádi tvrdili, že ještě nikdy neměl rande a že dost možná nikdy nikam žádnou dívku nepozval — včetně té, která ho měla doprovázet na ples.

Dylan Klebold byl podobně chytrý jako Eric, ale ani zdaleka ne tak zajímavý. Minimálně sám si tak rozhodně nepřipadal. Současně se ale snažil Ericovi ze všech sil vyrovnat – na některých z jejich videí je vidět, jak se snaží hrát tvrďáka, ale v následujícím okamžiku se otáčí k Ericovi, jako by chtěl vědět, jestli to nepřehnal. Dylan byl vyšší — a asi i chytřejší — než Eric, ale vzhledem mu ani zdaleka konkurovat nemohl. Svůj trochu nesouměrný obličej s příliš výraznými rysy nenáviděl. Hlavně nos — který mu připadal jako obří koule. Když se na sebe díval do zrcadla, viděl se hůř, než jak ho vnímali ostatní.

Aspoň částečně by mu pomohlo, kdyby se oholil. Nově rašící vousy mu rostly v nepravidelném řídkém porostu na bradě a Dylan na ně byl podle všeho patřičně pyšný, aniž by si uvědomoval, že mu na vzhledu moc nepřidávají.

Celkovou vizáží si mohl docela snadno hrát na rebela. Dlouhé, nečesané vlnité vlasy mu sahaly až na ramena a svoje vrstevníky výrazně převyšoval. Dlouho před nástupem puberty měřil metr devadesát — se svým vytáhlým tělem vážil jen necelých šedesát pět kilo —, takže se mohl na všechny dívat z výšky a nepřátele odbývat posměšky. On se ale své výšky děsil, jako by to byla nevýhoda, a většinou se raději hrbil, takže vypadal o pár centimetrů menší. Spousta jeho kamarádů měla přes metr osmdesát, takže Eric byl se svými sto sedmdesáti pěti centimetry výjimka. Když stáli proti sobě, Ericovy oči byly ve výšce Dylanova ohryzku.

Eric taky nebyl ze svého vzhledu nijak nadšený, ale moc to na sobě nedával znát. Na druhém stupni základní školy prodělal chirurgický zákrok, který měl napravit vrozenou vadu známou jako pectus excavatum, tedy vpáčenou hrudní kost. Zpočátku mu to hodně narušilo sebevědomí, ale později tento handicap překonal chlapáckým chováním.

Doprovod na školní ples si ale našel Dylan, který si půjčil smoking, koupil pro svou dívku korsáž a spolu s pěti dalšími páry si pronajal limuzínu. Na ples ho měla doprovodit moc milá a chytrá křesťanská dívka, která mu pomohla sehnat tři ze čtyř zbraní, protože se jí moc líbil a nechala se přesvědčit, že je chce na lov. Robyn Andersonová byla půvabná drobná blondýnka s dlouhými rovnými vlasy, které jí často zakrývaly velkou část tváře. Aktivně se podílela na činnosti církevní mládežnické skupiny a v době školního shromáždění byla na týdenním výletu v hlavním městě, odkud se měla vrátit právě včas na závěrečný ples. Robyn studovala na střední se samými jedničkami a za měsíc měla končit jako nejlepší absolventka. S Dylanem se vídala každý den na hodinách matematiky, procházela se s ním po chodbách a snažila se s ním trávit co nejvíc času. Dylan ji měl rád a líbil se mu její obdiv, ale jako skutečnou přítelkyni ji nebral.

Dylan se podílel, stejně jako Eric, na mnoha školních aktivitách. Oba se účastnili fotbalových utkání a divadelních představení a společně vyráběli pro školní Rebel News Network videa. Dylana hrozně bavilo školní divadlo. Na jeviště před diváky se nikdy postavit nechtěl, ale v zákulisí, u mixážního pultu, byl jako ryba ve vodě. O něco dříve téhož roku zachránil Rachel Scottovou, jednu z nejoblíbenějších prvaček, když se jí během umělecké soutěže zasekla páska s nahranou hudbou. Tutéž Rachel, kterou Eric pár dní po školním shromáždění zabije.

Jako sportovci Eric ani Dylan nevynikali, ale o to větší byli fanoušci. Oba hráli žákovský baseball a kopanou, a zatímco Eric ve své fotbalové kariéře pokračoval, Dylan se v tomto směru angažoval převážně už jen jako divák. Eric byl velkým fanouškem baseballového týmu Rockies a moc ho bavila jeho jarní předsezonní příprava. Dylan fandil baseballistům z Boston Red Sox a všude nosil jejich kšiltovku. Baseball pravidelně sledoval, pečlivě studoval výsledky a analýzy zápasů a vedl si vlastní statistiky. Ve fantasy lize, kterou organizoval jeho kamarád, byl na prvním místě. V analýzách Dylana Klebolda nikdo nepřekonal a na březnový draftový týden byl vždycky připravený s několikatýdenním předstihem. Jeho kamarádi se začali po pár zápasech fantasy ligy nudit, ale Dylan si chtěl za každou cenu zajistit co nejsilnější sestavu, takže během posledního týdne komisionáře upozornil, že na lavičku přidává nového začínajícího nadhazovače. Baseballu se věnoval celý víkend až do pondělí, které končilo Ericovou poslední nocí. „Baseball byl jeho život,“ poznamenal jeden z jeho kamarádů.

Eric se rád prezentoval jako nonkonformista, ale současně toužil po uznání a při sebemenším projevu neúcty zuřil. Ve třídě se pokaždé hlásil jako první a vždycky měl připravenou správnou odpověď. Během týdne před tragédií napsal do hodiny tvůrčího psaní báseň, ve které tvrdil, že chce skoncovat s nenávistí a začít milovat svět. S oblibou citoval Nietzscheho a Shakespeara, ale ironie obsažená v jeho přezdívce Reb mu unikala: byl takový rebel, že si nechal říkat podle školního maskota.

Dylan používal přezdívku VoDKa a svoje iniciály v názvu oblíbeného nápoje zvýrazňoval velkými písmeny — hodně pil a byl na to zatraceně hrdý. Podle některých zdrojů svou přezdívku získal poté, co do sebe na ex obrátil celou láhev. Eric dával přednost whisky Jack Daniel’s, ale před rodiči to úzkostlivě skrýval. Z pohledu dospělých působil jako poslušný chlapec. Z každého pochybení pro něj vyplynuly patřičné důsledky, zejména ze strany otce, který ho trestal různými zákazy, takže se brzy naučil dokonale ovládat. Předem posuzoval důsledky každého kroku a snažil se odhadnout, co všechno mu ještě projde. Uměl dokonale manipulovat a dokázal zařídit, aby bylo po jeho.

Majitel obchodu Blackjack Pizza Robert Kirgis po většinu doby, kdy u něj Eric pracoval, o jeho divoké stránce povahy věděl. Občas po zavíračce spolu s Ericem a Dylanem vylezl na střechu, kde do sebe lil levné pivo a sledoval, jak chlapci střílí rachejtle nad nákupní pasáž. Kirgisovi bylo dvacet devět, ale s oběma mladíky trávil čas rád, protože byli bystří a chvílemi mluvili jako dospělí. Eric věděl, kdy je čas na zábavu a kdy je třeba se chovat vážně. Pokud by se na střeše nad pizzerií objevil policista, oba kamarádi by se obrátili na něj, aby to za ně vyřídil. Když se u pultu hromadili zákazníci a do toho přicházeli lidé pro objednanou pizzu, všem bylo jasné, že nejlíp to zvládne Eric. Pod tlakem si vždycky počínal jako robot. Pokud mu na tom záleželo, nic ho nedokázalo vyvést z míry. Práci v pizzerii kvůli svému nákladnému koníčku potřeboval a nehodlal o ni kvůli chvilkovému selhání přijít. Když Kirgis odcházel, pokaždé předával vedení Ericovi.

Zato Dylana nikdo nikdy ničím nepověřil. Dylan byl nespolehlivý a během posledního roku pracoval jen sporadicky. Ucházel se o lepší práci v počítačovém obchodě a svým životopisem udělal na majitele dojem. Jenže když se dozvěděl, že místo dostal, ani jednou se v novém obchodě neukázal.

Největší rozdíl byl mezi oběma chlapci ve způsobu jednání s autoritami. Zatímco Dylan se pokaždé zapotil, Eric vše řešil s dobře promyšleným klidem. Ericova rozvaha je dostala z většiny průšvihů, kterých nebylo málo. Oba se často prali na školním dvoře, kde si s oblibou vybírali mladší spolužáky, a Dylana přistihli, když škrábal obscénnosti na skříňku jednoho z prváků. Děkan Peter Horvath si ho zavolal do kanceláře a Dylan zareagoval jako naprostý blázen. Začal děkana hrubě urážet, běhal po místnosti a choval se jako šílenec. Eric by si v takové situaci poradil omluvami, výmluvami nebo zapíráním — čímkoli, co by mohlo podle něj fungovat. Dokázal lidi snadno odhadnout a přizpůsobit tomu svoji reakci. Zatímco Eric byl klidný, Dylan pokaždé vyletěl jako čertík z krabičky. Neměl nejmenší tušení, co by na děkana Horvatha mohlo fungovat, a ani ho to nezajímalo. Nechal se dokonale ovládat emocemi. Když se dozvěděl, že kvůli skříňce do školy míří i jeho otec, ještě víc se zatvrdil. Logika mu vůbec nic neříkala.

Oba chlapci byli nadáni analytickým myšlením, takže vynikali v matematice a v technických oborech. Fascinovaly je počítače, videohry a vše, co nějak souviselo s moderními technologiemi. Vytvářeli svoje webové stránky, upravovali hry, které obohacovali vlastními postavami a příběhy, a podle vlastních scénářů natáčeli spoustu krátkých videí, která sami režírovali a hráli v nich. Zajímavějším hercem byl poněkud překvapivě vytáhlý stydlín Dylan. Eric byl tak klidný a vyrovnaný, že nedokázal předvést výraznější emoce. V běžném životě byl okouzlující, sebevědomý zajímavý mladý muž, když měl ale předvést citové vzrušení, působil nudně a nepřesvědčivě. Naopak Dylan byl před kamerou jako živé stříbro. V reálu ale vystupoval plaše a stydlivě — i když zdaleka ne klidně, protože dokázal při sebemenším rozrušení vybuchnout —, zatímco před objektivem uměl využít svůj vnitřní vztek a zahrát dokonalého šílence. Vytřeštil oči, nafoukl tváře, takže vypadal jako křeček, a podél velkého nosu mu naskočily hluboké rýhy.

Pro okolí, které je neznalo, oba působili jako normální kluci před koncem střední školy. Jako mladíci testující hranice povoleného a vlastní sexuální zdatnost, jako dospívající teenageři, které provokují hlupáci, s nimiž se musejí potýkat, a kteří mají sami se sebou spoustu problémů. Nebylo na nich nic, co by u středoškoláků překvapovalo.

Mírně svažitý vršek Rebel Hill se tyčí jen dvanáct metrů nad Columbine, které leží u jeho úpatí, ale i tak působí jako dominanta celého okolí a z poloviny svahu nabízí nádherný pohled na Skalnaté hory. Během výstupu na stolovou horu se postupně objevuje rozeklaná stěna nahnědlých vrcholů, která vystupuje přímo z Velkých planin, a se svými zhruba šesti sty až devíti sty metry se táhne ve zdánlivě nekonečném a neprostupném pásu od severního obzoru až daleko k jihu.

Místní jí říkají podhůří. Front Range, hlavní dominanta okolí Columbine, převyšuje dokonce i nejvyšší vrcholy Apalačského pohoří. Na úpatí podhůří končí všechny silnice i obydlí a stěží tu přežívá dokonce i vegetace. Necelých pět kilometrů od města máte pocit, jako byste se ocitli na konci světa.

Na stolové hoře Rebel Hill nic moc neroste. Vrchol pokrývá načervenalý jíl a jen tu a tam se v půdě zuby nehty drží neduživý plevel. Kousek pod ní se ale nachází pravidelně rozparcelované místo, kde se stále daří civilizaci. Široké klikaté ulice lemují dvouposchoďové domy s velkoryse dimenzovaným pozemkem a mezi borovicemi tu kromě nákupní pasáže a fotbalových hřišť stojí také několik kostelů.

Columbine High School se nachází na mírně zvlněném pozemku na okraji rozlehlého parku ve stínu Skalnatých hor a je to velké, moderní, solidně působící vzdělávací zařízení s celkovou plochou více než 23 000 m². Při pohledu zvenčí vypadá se svým béžovým betonovým průčelím jen s několika okny tak trochu jako továrna. Celkově vypadá stejně prakticky jako všichni obyvatelé jižní části Jefferson County. Vedení Jeffca, jak zdejší obyvatelé důvěrně říkají svému okresu, neutrácelo za architektonické výstřelky, zato však velkoryse investovalo do odborných učeben, počítačů, nahrávacího studia a špičkového učitelského sboru.

V pátek ráno, po konci shromáždění v tělocvičně, bylo na školních chodbách hodně živo. Studenti se vesele bavili, smáli se, nezávazně spolu flirtovali a přátelsky se pošťuchovali, ale o kousek dál, bezprostředně za severním vstupem, v místě odkud je přes Rebel Hill vidět na vrcholky Skalnatých hor, nebylo po hlučné zábavě rozjívených teenagerů ani stopy. Jedinou připomínkou dvacáté největší americké metropole byla dvouposchoďová budova, kterou ze dvou stran svíral areál sportovního komplexu. Do centra Denveru to bylo z města jen zhruba šestnáct kilometrů severovýchodním směrem, ale silueta města se ztrácela za hustým porostem stromů. Za teplejších dní tu bývaly otevřené posuvné dveře dílny, kde se studenti učili pomocí různých nástrojů — za hlasitého hukotu soustruhů, který doplňoval hluk odsávacího zařízení — opracovávat dřevo.

Ve středu se však nad planiny nasunula studená fronta a ve chvíli, kdy pan D. studentům říkal, jak moc je má rád, se v celém okolí držel mrazivě studený vzduch. Což ale nemohlo odradit kuřáky, kteří se během celého roku pravidelně zdržovali poblíž oficiálního vymezeného kuřáckého prostoru — jen málokdy přímo na něm —, v okolí malého travnatého obdélníku lemovaného telefonními sloupy, který se nacházel bezprostředně za parkovištěm a školním pozemkem. Bylo to klidné místo bez učitelů, pravidel, shonu a stresu.

Eric a Dylan patřili k jeho stálým návštěvníkům. Oba kouřili stejnou značku, camelky s filtrem. Vybral je Eric a Dylan se ochotně přizpůsobil.

Jejich kamarádi si v poslední době všimli, že často chybí a že zanedbávají úkoly. Dylan se dostával do problémů kvůli pospávání v hodinách. Z Erica vyzařovala frustrace a naštvanost, ale nijak výrazně se neprojevoval. Jeden z jeho přátel ho během roku natočil, jak stojí s kamarády u obědového stolu, kde se bavili o vačkových hřídelích a ventilech a dohadovali se o správné ceně za ojetou mazdu. Eric působil nadšeně ze svého mobilního telefonu, kterým bezděčně otáčel v ruce. Nezdálo se, že poslouchá, ale ve skutečnosti všechno sledoval.

Do zaplněné jídelny vešel další student. „Bastard!“ vyprskl jeden z Ericových kamarádů, kterého ale dotyčný student nemohl slyšet. „Tohohle smradlavýho hajzla vážně nesnáším!“ Další poznámku doprovodil souhlasným pokývnutím. Eric se pomalu otočil a svým typicky odtažitým pohledem se podíval přes rameno. Chvíli si studenta prohlížel a pak se otočil zpátky. Nezdálo se, že by ho zaujal víc než jeho telefon. „Já nesnáším skoro všechny,“ řekl bezvýrazně. „Fakt, klidně mu utrhnu hlavu a ještě po ní poskáču.“

V Ericově hlase nebylo patrné žádné vzrušení. Ani stopa po zlobě, vzteku či skutečném zaujetí. Jen při úvodním Fakt mírně povytáhl obočí, jako by chtěl dát najevo spokojenost s chytrou poznámkou, která měla následovat. Hned poté se ale znovu začal tvářit naprosto nezúčastněně.

Jeho reakce nikoho nepřekvapila. Všichni byli na Erica zvyklí, takže se přesunuli k hovoru o prvákovi, na kterého si z nějakého důvodu zasedli. Erica brali jako podivína, který toho moc nenamluví. Kolem prošla dívka s vyvinutým poprsím. Eric na ni mávl a ostatní na ni začali dorážet.

3. Jaro

Ve Front Range zavládlo jaro. Stromy se obalovaly listím, mraveniště začala růst do výšky a trávníky se v krátkém přechodu od ospale zimní k letním žárem vypálené hnědé dočasně zazelenaly. Vzduchem létaly miliony javorových nažek a všechny třídy zachvátila jarní horečka. Učitelé se snažili co nejrychleji probrat zbývající učivo a studenti si začali dělat starosti se závěrečnými zkouškami a současně se oddávali snění o létu. Studenti posledního ročníku přemýšleli o podzimu.

Columbine High School byla v celém státě známá mimořádnými akademickými výsledky. Osmdesát procent absolventů pokračovalo v dalším studiu, takže není divu, že v hovorech většiny studentů dominovalo téma vysoké školy. Mluvilo se o velkých tlustých obálkách s potvrzením o přijetí, o tenkých dopisech se zamítavým stanoviskem a taky o posledních prohlídkách vybraných škol, které měly pomoci při konečném výběru. Byl nejvyšší čas zvolit si univerzitu, vypsat šek a začít vybírat předměty pro první semestr. Protože střední školu měli v podstatě za sebou.

Nahoře ve Skalnatých horách vládla stále zima. Na svazích se pořád ještě lyžovalo, ale sníh už začínal ustupovat. Studenti se obraceli na rodiče, aby je uvolnili ze školy na poslední výlet s noclehem. Evangelikální prvačka Cassie Bernallová přemluvila rodiče, aby ji pustili den před shromážděním s panem D. v tělocvičně na výlet do Breckenridge, kam vyrazila se svým bratrem Chrisem. S Ericem a Dylanem se ani jeden z nich do té doby nesetkal.

Oběd byl významnou každodenní společenskou událostí. Školní jídelna představovala rozlehlý prostor připomínající velkou bublinu vystupující ze široké chodby mezi vchodem pro studenty v jižní části budovy a obřím kamenným schodištěm, které bylo dostatečně široké pro víc než desítku studentů. Žáci jídelně říkali „stravovna“ a zvenku se dala snadno poznat podle průčelí zdobeného bílým ocelovým mřížovím s markýzami a dekorativní sítě ocelových lan. Uvnitř to v době oběda pokaždé hučelo jako v úlu. V první vlně studentů se do jídelny pravidelně navalilo víc než šest set studentů, ale někteří se zdrželi jen krátce na kus řeči a záhy s porcí bramborových kroket zase zmizeli, takže po pěti minutách tlačenice se jídelna rychle vyprázdnila. U stolů s šesti až osmi plastovými židlemi většinou zůstalo kolem čtyř set studentů.

Dvě hodiny po shromáždění v tělocvičně čekal na pana D. dohled v jídelně – jeho nejoblíbenější část dne. Většina učitelů se této povinnosti ráda zbavila, ale ředitel DeAngelis si službu v jídelně neskutečně užíval. „Přátelé se mi za to smějí,“ říkával. „Prý kdo by o to stál? Ale mně se tam líbí. Jsem se studenty rád. Beru to jako příležitost, abych si s nimi promluvil.“

Pan D. se procházel jídelnou, postupně se zastavoval u stolů a trpělivě naslouchal každému, kdo stál o jeho pozornost. Přicházel na začátku první obědové vlny a chyběl jen velmi zřídka. Pohyboval se mezi stoly s nenuceným úsměvem, rozmlouval se studenty a pomáhal jim s řešením jejich problémů. Na disciplínu během oběda nijak zvlášť nedbal, ale nesnášel, když viděl opuštěné tácy se zbytky nedojedeného jídla. Škola, kterou zdědil po svém předchůdci, sice nevynikala žádným luxusem, od začátku ale dbal na to, aby v ní bylo čisto.

Nepořádek ho iritoval natolik, že nechal do jídelny instalovat čtyři monitorovací kamery. Dozorce každý den zhruba pět minut po jedenácté založil do záznamového zařízení novou kazetu, takže pohyblivé kamery nepřetržitě sledovaly jídelnu a v patnáctivteřinových sekvencích postupně zaznamenávaly veškeré dění. Den za dnem pořizovaly naprosto banální záznamy, které by nikoho nezaujaly. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, co všechno zachytí pouhé čtyři měsíce po instalaci.

Malá americká města a předměstí postihla děsivá vlna školních střeleckých útoků. Věděli jsme o ní, protože jsme sledovali televizi a protože jsme o ní četli v novinách. Vypukla naprosto nevysvětlitelně před dvěma roky, v únoru 1997, když si šestnáctiletý student v odlehlém Bethelu na Aljašce přinesl na střední školu brokovnici a začal střílet. Zabil ředitele a jednoho studenta a další dva zranil. V říjnu téhož roku střílel ve své škole další student, tentokrát v Pearlu v Mississippi, a výsledkem jeho řádění byli dva mrtví studenti a sedm zraněných.

Další dva incidenty se odehrály v prosinci v odlehlých městech West Paducah v Kentucky a v arkansaském Stamps. Během jediného roku zemřelo sedm osob a šestnáct bylo zraněno.

Následující rok byl ještě horší: během pěti incidentů zemřelo deset osob a třicet pět skončilo s různými zraněními. Na jaře, když se blížil konec školního roku, násilností dále přibylo. Hodně lidí začalo v nadsázce mluvit o lovecké sezoně. Střelcem byl pokaždé bílý dospívající mladík z jinak klidného města, o kterém do té doby skoro nikdo neslyšel. Většina pachatelů jednala sama. Všechny útoky přišly naprosto neočekávaně a rychle skončily, takže je televizní štáby nestihly zachytit. Národ sledoval jen jejich důsledky: nekonečné záběry na školní budovy obklopené sanitkami a policisty a na vyděšené krvácející děti.

Do konce školního roku 1998 střelecké útoky působily jako nezastavitelná epidemie. S každou další tragédií rostla v malých městech a na předměstích nervozita. O školách v centrech se dlouhodobě mluvilo jako o vojenských pevnostech, ale na předměstích mělo být stále ještě bezpečno.

Veřejnost byla vlnou násilí naprosto ohromena a lidí se zmocňovala panika. Otázka byla, zda právem. Řada lidí tvrdila, že podobné věci se mohou stát kdekoli, zatímco ředitel neziskové organizace Justice Policy Institute Vincent Schiraldi v rozhovoru pro Washington Post tvrdil, že „k podobným útokům nedochází ani zdaleka všude a ve skutečnosti jsou velmi vzácné.“ Podpořil ho i autor úvodníku v New York Times. Ze statistiky střediska pro kontrolu a prevenci nemocí vyplývalo, že riziko smrti během školní výuky je jedna ku milionu. A údaje se navíc nijak neměnily. Celkový „trend“ byl stabilní a spíše směřoval k poklesu, do značné míry v závislosti na tom, jak daleko do minulosti jste se dívali.

Pro bílé rodiče ze střední třídy to byl ale nový jev. Po každém dalším útoku kroutily miliony lidí nevěřícně hlavou a ptaly se, kdy a kde zaútočí další vyvrhel.

A pak… se nic nedělo. Během celého školního roku 1998–1999 nedošlo ani k jednomu střeleckému útoku. Obavy začaly blednout a tisk se začal věnovat vzdáleným bitvám. Hlavně nové vlně násilí doprovázející rozpad Jugoslávie. V březnu 1999, v době, kdy Eric s Dylanem dokončovali svoje plány, se NATO rozhodlo zasáhnout proti srbské agresi v Kosovu. Spojené státy se pustily do největší letecké operace od války ve Vietnamu. Bělehrad bombardovaly početné perutě stíhacích bombardérů. Střední Evropu zachvátil chaos a Amerika byla ve válce. Strach ze školní střelby na předměstí se postupně ztrácel.

4. Bowlingový večer

Eric a Dylan měli obědvat v první vlně, ale v době dohledu pana D. v jídelně se poslední dobou obvykle nevyskytovali. Columbine High School měla otevřený kampus, takže starší studenti s řidičským průkazem a autem většinou jezdili na jídlo do Subway, Wendy’s nebo některého z mnoha drive-thru roztroušených po celém městě. Většina rodičů dětí navštěvujících místní školu byla dostatečně movitá, aby mohla dětem pořídit vlastní dopravní prostředek. Eric měl černou Hondu Prelude. Dylan řídil stařičké BMW, které mu otec opravil. Obě auta stála každý den vedle sebe na parkovacích místech vyhrazených pro studenty posledního ročníku a během oběda se do jednoho z nich oba chlapci spolu s kamarády namačkali, aby si zakouřili nebo si zajeli pro něco k snědku.

Pan D. měl v pátek jediný velký cíl, zatímco Eric Harris měl přinejmenším dva. Pan D. chtěl svoje studenty přesvědčit o mimořádném významu správných rozhodnutí, protože chtěl, aby se se všemi v pondělí znovu ve zdraví setkal. Eric potřeboval munici a taky doprovod na školní ples.

Eric s Dylanem počítali, že bezprostředně po konci víkendu už budou po smrti, ale na páteční večer žádné velké plány neměli. Čekala je poslední směna v pizzerii, práce, s jejíž pomocí Eric z velké části financoval výrobu bomb, nákup zbraní a pokusy s napalmem. Platili jim něco málo nad minimální mzdu — Dylan dostával šest a půl dolaru na hodinu, zatímco Eric měl jako jeho nadřízený sedm dolarů šedesát pět centů — a Eric byl přesvědčený, že by na tom mohl být o dost líp.

„Až skončí škola, myslím že dám výpověď,“ svěřil se kamarádovi, který z práce odešel předchozí týden. „Zatím ještě ne, ale jakmile absolvuju, najdu si místo, kde budu mít nějakou budoucnost.“ Jenže ve skutečnosti lhal. Absolvovat se totiž nechystal.

Eric neměl žádné plány, což bylo u chlapce s takovým potenciálem dost zvláštní. Patřil k nadaným studentům, kteří by mohli pokračovat na vysoké. Přesto kariéru neplánoval a nic konkrétního nezamýšlel. Což jeho rodiče neskutečně trápilo.

Dylan měl před sebou skvělou budoucnost. Předpokládalo se, že půjde samozřejmě na vysokou a že z něj bude počítačový odborník. Dostal se na několik škol a nedávno se spolu s otcem vrátil z čtyřdenního výletu do Tucsonu, kde si vybral pokoj, v kterém bude na kolejích bydlet. Odjakživa měl rád poušť a své rozhodnutí nehodlal měnit. V pondělí se matka chystala poslat na Arizonskou univerzitu první splátku.

Eric svého otce během několika posledních týdnů uchlácholil předstíraným zájmem o službu u mariňáků. Služba v armádě ho ve skutečnosti vůbec nezajímala, ale kontakt s náborářem mu poskytl dobré krytí. Ericův otec Wayne byl vyznamenaný vojenský testovací pilot a do důchodu odcházel v hodnosti majora po třiadvaceti letech služby.

Práce v pizzerii oba prozatím docela uspokojovala — peníze nebyly až tak špatné, a navíc nabízela spoustu společenských kontaktů. Kromě Chrise, Natea a Zacka tam pracovali ještě další kamarádi a Eric tam mohl zkoušet balit sexy holky. O poslední se snažil už několik měsíců. Susan byla zaměstnaná na půl úvazku v kadeřnickém salonu Great Clips ve stejné nákupní pasáži, takže do pizzerie pravidelně chodila s objednávkou pro ostatní kadeřnice. Eric ji vídal taky ve škole, většinou v blízkosti kuřáckého plácku, kde ji poprvé oslovil jménem, aniž by Susan tušila, jak se k němu dostal. Po pár setkáních v obchodě se s ní dal do řeči a zdálo se, že se jí líbí. Eric nesnášel neúspěch a s ním související pocit trapnosti, proto se na své vyhlídky pro jistotu informoval u Susaniných kamarádek — které potvrdily, že se jí skutečně líbí. V pátek večer nebylo v pizzerii kvůli pozdně jarní sněhové bouři moc zákazníků, a když se Susan objevila s objednávkou, měli dost času na klábosení. Eric ji požádal o telefonní číslo a Susan mu ho dala.

Takže to vypadalo slibně. Ericův nový šéf měl pro Erica novou informaci. Kirgis obchod před šesti týdny prodal a poměry v pizzerii se měnily. Nový majitel propustil část zaměstnanců, a i když Eric a Dylan měli práci nadále jistou, s vysedáváním na střeše, a tím i laciným pivem a rachejtlemi, byl konec. Eric udělal na nového majitele velký dojem. Už Kirgis mu věřil natolik, že mu často svěřoval vedení, ale v pátek se dočkal skutečného povýšení. Čtyři dny před masakrem se z něj stal vedoucí směny a zdálo se, že z toho má radost.

Oba chlapci onoho večera požádali o zálohu. Eric chtěl za odpracované hodiny dvě stě dolarů a Dylan si řekl o sto dvacet. Nový majitel jim zaplatil v hotovosti.

Po práci se Eric a Dylan vydali do Belleview Lanes, kde se každý pátek hrál bowling. Šlo o velkou pravidelně se opakující společenskou událost, které se účastnilo kolem šestnácti studentů — včetně několika z pizzerie a řady dalších. Společně se shromáždili u čtyř sousedících drah a na monitorech pod stropem sledovali skóre. Eric a Dylan hráli každý pátek. Nebyli sice žádní přeborníci — Dylan měl průměr 115, Eric 108 —, nicméně bowling je bavil. A měli ho také jako školní tělocvik. Dylan ranní vstávání nesnášel, ale od pondělí do středy ochotně jezdil do Belleview ještě za tmy. Hodina začínala v šest ráno a oba chlapci přicházeli jen málokdy pozdě a skoro nikdy nechyběli. Nejvíc se ale těšili na páteční večer, kdy si mohli na stejném místě bowling užít bez dohledu dospělých a trochu si při něm zadovádět.

Eric se v poslední době zbláznil do všeho, co nějak souviselo s Německem: Nietzscheho, Freuda, Hitlera, německých industriálních rockových skupin jako KMFDM a Rammstein stejně jako do triček s německým potiskem. Pozdrav s placákem někdy doprovázel hlasitým „Sieg Heil“ nebo „Heil Hitler“. V tom, zda Dylan následoval jeho příkladu, se zprávy většinou rozcházejí. Z pizzerie do bowlingové herny je obvykle vozila Dylanova kamarádka Robyn Andersonová, která Dylana pozvala na školní ples. Ale tento týden byla se svou církevní skupinou stále ještě ve Washingtonu.

Z pátečního bowlingu odešli oba chlapci dřív než jindy, protože Eric chtěl po deváté volat Susan. Ozval se jí, jak slíbil, ale na druhém konci uslyšel její matku. Zpočátku hovor probíhal příjemně, ovšem jen do chvíle, než mu Susanina máma sdělila, že dcera spí u kamarádky. Erica to hrozně popudilo a Susanina máma vůbec nechápala, proč se tak vzteká jen proto, že Susan není doma. Netušila, že odmítnutí, zejména od dívek, vždycky snášel hodně těžce. Nebyl na tom tak špatně jako Klebold, přesto se nedokázal ovládnout. Jako by z něj někdo strhl závoj zdánlivého klidu. V počítači měl dlouhý seznam „zrádkyň“, které mu kdy ublížily, Susan na něm ale nebyla. Její máma mu dala číslo na dceřin pager a Eric jí okamžitě poslal zprávu.

Susan se ozvala zpátky a Ericovi se v mžiku spravila nálada. Mluvili o škole, počítačích a o spolužácích, kteří Ericovi nějak ublížili. Eric mluvil dlouho hlavně o jednom klukovi, který ho podle jeho názoru zradil. Telefonovali spolu zhruba půl hodiny a Eric se na závěr Susan zeptal na sobotní večer. Chtěl vědět, jestli má čas. Z kladné odpovědi měl velkou radost.

Slíbil, že jí zavolá začátkem odpoledne. Konečně měl doprovod a mohl se těšit na ples!

5. Starousedlíci a přistěhovalci

V pátek večer byste trenéra Sanderse většinou našli v Columbine Lounge, hodně rušné levné nálevně v místním nákupním centru s atmosférou klubového koncertu skupiny Allman Brothers ze sedmdesátých let. Chodili tam lidé všech věkových skupin a kromě místních venkovanů jste tam pravidelně našli taky černochy, Latinoameričany, punkery a skejťáky. A všichni spolu bez problémů vycházeli. Motorkáři s nablýskanou holou hlavou a dlouhými ohony si spokojeně povídali s postaršími dámami v zapínacích svetrech s květinovými vzory. Skoro každý večer měli hosté na pár hodin k dispozici mikrofon, takže jste tu mohli slyšet stárnoucího opilce, který volně a často beze slov, která zapomněl, přecházel od „Stairway to Heaven“ k melodii ze seriálu Gilliganův ostrov. Když začala hrát kapela, barmani zakryli kulečníkové stoly deskami z překližky, čímž vytvořili další místo pro sklenice s pitím, a jako pódium posloužil malý prostor se zesilovači, mixážním pultem a hliníkovými bodovými reflektory zavěšenými na stropní konstrukci. Taneční parket označoval úzký pruh koberce a převážnou část tanečnic tvořily zhruba čtyřicetileté dámy se sestřihem ve stylu Dorothy Hamillové. Obvykle se snažily na parket přitáhnout i muže, ale moc úspěšné při tom nebývaly. Dave Sanders byl v tomto směru výjimka. Dave tanec miloval a nejvíc si potrpěl na řadový tanec Electric Slide, při kterém na něj byla radost pohledět. Elegance, s kterou se před třiceti lety proháněl po basketbalovém hřišti, ho stále neopustila. Hrával jako rozehrávač a byl hodně dobrý.

Společenským postavením trenér Sanders většinu ostatních hostů převyšoval, ale osobně na podobné rozdíly nikdy nedbal. Cenil si přátelství, poctivé snahy a upřímnosti a Columbine Lounge ho v tomto směru naprosto uspokojoval. Rád si odfrkl, trochu se pobavil a od srdce se zasmál, čehož si v Columbine Lounge užil víc než dost.

Když v roce 1974 dorazil do Columbine, okamžitě mezi místní zapadl, protože vyrostl v klidném venkovském městě v Indianě, které se od Jefferson County nijak zvlášť nelišilo. O dvacet pět let později se ale v Columbine už tak dobře necítil. Columbine Lounge leželo jen pár bloků jižně od střední školy a zpočátku se v něm scházeli především učitelé, kteří se tu po vyučování mísili s bývalými studenty, rodiči a sourozenci současných žáků. Během týdne jste se tu mohli setkat bezmála s půlkou města.

Noví učitelé s tímto zvykem nesouhlasili a po pravdě do Columbine Lounge ani nezapadali. Stejně jako noví movití předměstští přistěhovalci, kteří se začali do Jeffca stěhovat koncem sedmdesátých let a jejichž ratolesti brzy tvořily větší část studentů. Noví obyvatelé si potrpěli spíš na stylové kluby a podniky typu Bennigan’s, případně pořádali soukromé večírky ve svých víceúrovňových domech a okázalých palácích s vysokými stropy.

K novým přistěhovalcům patřila rodina Cassie Bernallové a totéž platilo o Harrisových a Kleboldových. Pan D. do města dorazil ve starých dobách, ale postupně se přizpůsobil novousedlíkům. Původní obyvatelé se stali menšinou, ale bez ohledu na nově příchozí nadále trvali na svých zvycích. Mnoho starousedlických rodin stále žilo v původních rančerských domech, které vyrostly na malých pozemcích zhruba před padesáti lety, v době, kdy se stavěla také místní střední škola.

Columbine High School vyrostla v roce 1973 u prašné cesty sloužící jako odbočka z širší, rovněž prašné cesty vedoucí krajinou chovatelů koní a jméno dostala podle květiny, která v hustých porostech pokrývá části Skalnatých hor. V okolí školy se nacházely rozlehlé louky s krásně vonícími borovicemi a páchnoucí koňskou mrvou, a i když zpočátku v Jeffcu skoro nikdo nežil, okres se připravoval na příliv nových obyvatel. Soudem nařízený autobusový rozvoz dětí odstartoval početnou vlnu nových bílých osadníků z Denveru a na úpatí předhůří začaly vyrůstat nové čtvrtě.

Členové místní správy přemýšleli, kam budou děti nově příchozích chodit do školy, a nakonec pro ně nechali uprostřed pustiny postavit tři provizorní budovy. Tři identické, stroze vypadající střední školy, které se daly snadno využít k průmyslovým účelům, pro případ, že by příliv obyvatel náhle ustal. Columbine High School zvenku připomínala továrnu a uvnitř velkou výrobní halu s lamelovými přepážkami oddělujícími jednotlivé třídy. Přepážky samozřejmě zvukově skoro vůbec netěsnily, ale studenti se dokázali s takovými drobnými problémy snadno vyrovnat.

Developeři budovali další a další čtvrtě, pokaždé s o něco dražšími domy, a okres dál provozoval všechny tři provizorní školy. Columbinská střední prošla v roce 1995, nedlouho před příchodem Erica a Dylana, rozsáhlou rekonstrukcí, v jejímž rámci místo přepážek vyrostly stěny, stará jídelna na východní straně byla přestavěna na učebny a obří západní křídlo zdvojnásobilo celkovou rozlohu budovy. Nově přistavěná část působila z architektonického hlediska moderně a kromě jídelny s prohnutou stěnou ze zeleného skla udivovala novou knihovnou v poschodí.

Do dubna 1999 byla planina takřka zcela osídlená, skoro až k samému úpatí podhůří, ale původní, tradičně nezávislí obyvatelé se odmítali s novými mísit, protože věděli, že nové město pro ně znamená jen další nařízení a nové daně. Zhruba sto tisíc přistěhovalců zaplnilo dvě sousední předměstské části bez městského centra, hlavní ulice, radnice, městské knihovny a také beze jména, takže nikdo nevěděl, jak jim má říkat. Littleton je klidné předměstí ležící jižně od Denveru, a i když je jménem neodmyslitelně spojeno s tragédií, k masakru v něm ve skutečnosti nedošlo. Columbine leží o několik kilometrů dále západním směrem, v odlišném okrese na druhém břehu South Platte River, a kromě vlastní školy má i vlastní policejní sbor. Pro poštovní účely se název „Littleton“ užívá pro rozlehlé území o ploše více než osmnácti set kilometrů čtverečných, které se táhne až k podhůří, ale lidé na planině dávali přednost názvu nejbližší střední školy, která sloužila jako přirozené centrum společenského života. Pro třicet tisíc obyvatel z okolí nové střední školy se stala domovem oblast známá jako Columbine.

Dave Sanders učil psaní na psacím stroji a počítači a základy podnikání a ekonomie. Žádný z předmětů ho sice nenaplňoval nijak velkým nadšením, ale bral je jako úlitbu za trenérskou práci, která ho bavila.

V pozici trenéra se věnoval hned sedmi různým sportům. Zpočátku pracoval pouze s chlapci, postupně však zjistil, že děvčata ho potřebují ještě víc. „Nevím, jak to dělal, ale vždycky působil tak, že se s ním všichni cítili v bezpečí,“ prohlásil jeden z jeho přátel. Dokázal ve studentech povzbudit sebevědomí.

Dave na děvčata nekřičel a nikdy jim nic nevyčítal, současně ale přísně trval na disciplíně a tvrdé práci. Na neustálém opakování. Sledoval je od postranní čáry, a kdykoli promluvil, všechny dívky věděly, že se dočkají rozboru nebo povzbuzení. Na začátku posledního semestru se ujal v roli hlavního trenéra dívčího basketbalového družstva — týmu, který toho během posledních dvanácti sezon mnoho nevyhrál. Před prvním utkáním všem dívkám koupil tričko s nápisem JSME JEDEN TÝM na zádech a na jaře družstvo přivedl do státního finále.

Pokud Davea Sanderse někdo naštval, pokaždé reagoval typicky chladným, upřeným pohledem, kterým byl ve škole vyhlášený. Jednou ho použil na dvojici upovídaných děvčat v hodině základů podnikání. Obě okamžitě zmlkly, ale jakmile se otočil stranou, znovu pokračovaly v hovoru, takže si před ně přitáhl židli a celý zbytek hodiny až do zvonění odučil z tohoto místa — a celou dobu je střídavě pozoroval.

Dave trávil skoro všechny večery v tělocvičně nebo v kryté sportovní hale, kde býval často i o víkendech, a v letních měsících vedl na Wyomingské univerzitě tréninkové kurzy. Povahou byl praktický člověk obdivující pracovitost a nasazení, takže není divu, že si do práce po škole brával svoji dceru. Děvčata z basketbalového družstva Angelu znala už jako batole a obdivovala, jak trpělivě sleduje tátu, když dohlíží na nácvik driblingu a bránění. Angela si s sebou nosila v malém kufříku hračky, které na konci tréninku ležely rozházené po celé tribuně a podél hřiště, a když Dave na dceru zavolal, aby je začala pomalu balit, děvčata věděla, že si za chvíli budou moci vydechnout. Tréninky byly vždycky náročné a pobídka směrem k Angele byla znamením, že konec je blízko.

Angela měla své pozdně odpolední pobyty ve škole ráda. „Vyrostla jsem na Columbine High School,“ svěřila se později. Dave byl velký chlap s medvědími tlapami, a když je otevřel a sevřel do nich Angelu, vždycky se cítila v bezpečí.

Angelina máma Kathy Sandersová tak nadšená ale nebyla, a když byly dcerce tři roky, s Davem se rozvedla. Dave zpočátku našel nové bydlení jen pár bloků od původního domu, takže to měl k dcerce blízko, a o něco později se k němu Angie přestěhovala. Rozvod proběhl tak klidně, že z Kathy a Daveovy druhé ženy Lindy Lou se staly kamarádky. „Kathy je zlatíčko a spolu s Davem jim to skvěle fungovalo,“ prohlásila Linda. „Jednou jsem se jí ptala ‚Proč jste se vlastně rozvedli?‘ a ona mi odpověděla ‚Dave nikdy nebyl doma, takže jsem měla pocit, jako bych žila v manželství jen sama se sebou‘.“

Lindě nový vztah prospíval. V době, kdy si brala Davea, bylo Angie sedmnáct a takřka odrostlé byly i její dvě dcery. Linda řadu let žila jako rozvedená pracující matka, takže byla na samotu zvyklá, ale postupem času se naučila spoléhat na Daveovu oporu. Když bylo potřeba, dokázala být silná, přesto jí po boku muže, o kterého se mohla opřít, bylo líp. Nezávislost jí vyhovovala, ale rychle si zvykla na nový život.

Linda Lou se s Davem často setkávala po tréninku v Columbine Lounge a trávili tam spolu večery. Linda si podnik oblíbila skoro stejně jako Dave a po prvním setkání, které tam proběhlo v roce 1991, společně v Columbine Lounge o dva roky později oslavili svatbu. Cítili se tam jako doma. Dalo by se říct, že domov byl pro Lindu tam, kde byl Dave.

Dave byl přesně ten, na koho Linda čekala: starostlivý a současně veselý romantik, který ji dokázal ochránit. O ruku ji požádal během výletu do Vegas. Když přecházeli po mostě do kasina Excalibur, poprosil ji, jestli by mu neukázala svůj „rozvodový prsten“, který stále nosila na prsteníku. Linda zvedla ruku a on jí prsten stáhl a hodil ho do vodního příkopu. Nato ji požádal, aby si ho vzala, a ona nadšeně souhlasila.

Linda se k němu se svými dvěma dcerami Cindy a Coni nastěhovala a společně dohlíželi na poslední léta dospívání obou dívek a taky Angely. Dave Lindinu mladší dceru Coni oficiálně adoptoval a obě Lindiny dcery, které mu říkaly táto, bral jako své vlastní.

Postupem času se Daveova původně štíhlá postava zakulatila a vousy mu čím dál víc prokvétaly, ale o svůj úsměv nepřišel. Jeho modré oči mu zářily jako dřív. Celkově se začínal podobat mladší verzi Santa Clause, ale jinak byl stále stejný: s radostí se věnoval trénování, hodně se smál a užíval si vnoučata, která by rád vídal ještě častěji. Řídil stárnoucí Ford Escort a nosil ošoupané polyesterové volné kalhoty a obyčejnou košili. Postupně ubývající vlasy si česal pečlivě doleva na pěšinku a nosil nápadně velké předpotopní brýle s obroučkami. Večery pro něj končily v jeho pohodlném křesle, odkud se sklenicí dietní coly a Jacka Danielse s tlumeným smíchem sledoval svého oblíbence Johnnyho Carsona.

Když Johnny přestal vystupovat, Sandersovi už měli satelitní televizi, takže Dave pokaždé našel náhradu v podobě sportovního přenosu — zatímco Linda na něj večer co večer trpělivě čekala nahoře.

Pár týdnů před závěrečným plesem se z ničeho nic rozhodl změnit vzhled. Bylo mu čtyřicet sedm a nejspíš dospěl k přesvědčení, že je čas zkusit něco nového, takže Lindu překvapil novými brýlemi s drátěnými obroučkami, které byly jeho vůbec prvním módním výstřelkem. Vybral si je úplně sám. „Páni!“ hlasitě vykřikla Linda, která Davea nikdy předtím s něčím podobným neviděla.

Dave byl na své brýle pyšný. „Konečně jsem se posunul do roku 1999,“ prohlásil spokojeně.

Velká premiéra proběhla o velikonoční neděli, kdy se s brýlemi ukázal na rušné rodinné sešlosti s vnoučaty. Nikdo si jich ale celou dobu nevšiml. Když pak večer zůstali s Lindou sami, postěžoval si, jak moc se ho to dotklo.

Dave plánoval i další změny: v létě hodlal vynechat basketbalový kemp. Chtěl omezit trénování a víc času věnovat svým vlastním děvčatům a vnoučatům. Pořád ještě měl čas, aby všechno napravil.

Novinkou byl také nový nápoj před spaním, který se nyní skládal z dietní coly a rumu.

V neděli před školním plesem rodina pořádala narozeninovou oslavu pro Angelina čtyřletého Austina a Dave na ni pro vnoučata jako vždy s radostí připravil sendviče s burákovým máslem a džemem. Pečlivě odřízl okraje, protože vnuci neměli kůrku rádi, a do marmelády schoval gumovou žížalku, kterou omladinu pokaždé překvapil.

Austin dědečkovi volal během plesového víkendu, ale bohužel ho nezastihl. Dave mu později zavolal zpátky a nechal mu zprávu na záznamníku, kterou však Angela vymazala s tím, že mu zkusí zavolat během týdne.

Závěrečný ples byl naplánován na 17. dubna, ale pro většinu studentů představoval vyvrcholení dlouhých společenských tanečků, které začínaly už v prosinci. Patrick Ireland trávil večer co večer na posteli — v jedné ruce s telefonem, v druhé s míčkem, s kterým si pohazoval ve vzduchu — a doufal, že jeho nejlepší kamarádka Laura nakonec pochopí, co se jí snaží naznačit. A taky se jí opakovaně ptal na její plány. Už máš nějakou představu? Už ses někoho ptala? Laura mu pokaždé jeho otázky vracela: Koho chceš pozvat ty? Kdy to uděláš? Na co pořád ještě čekáš?

Nerozhodnost nebyla pro Patricka vůbec typická. Patřil do školního basketbalového a baseballového týmu, získal několik prvních míst v soutěžích na vodních lyžích a současně dosahoval ve škole těch nejlepších možných výsledků. Vždycky se soustředil jen na to, co právě dělá, a neúspěchem se nenechal vyvést z míry. Když jeho basketbalový tým prohrával pár minut před koncem o pět bodů a on se po neúspěšné snadné střele na koš nebo nešikovné hře nohou cítil jako pitomec, pokaždé se rychle vzpamatoval a řekl si, že vůbec o nic nejde, protože když chce člověk vyhrávat, musí ze sebe všechno setřást a soustředit se na další zápas. S Laurou se na nic soustředit nedokázal.

Obvykle Patrick působil skromně, ale zároveň sebevědomě. Jenže na tomhle mu hodně záleželo, protože nechtěl riskovat opakování čtvrté třídy. Laura byla ve třetí třídě jeho první láskou, jeho první dívka. Byl do ní bláznivě zamilovaný, ale nakonec to dopadlo špatně a Laura s ním celý další rok na základní škole nemluvila. Skamarádili se znovu až na střední. Nějaký čas se stýkali jako přátelé a pak se znovu Patrickovi začal v Lauřině přítomnosti zrychlovat tep. Byla to poprvé opravdová láska? Určitě to cítila stejně jako on. Tedy pokud si to jenom nenamlouvá. Kdepak, celou dobu s ním přece flirtovala. Jenže je otázka, jestli to stačí.

Laura byla čím dál nervóznější. Nešlo jen o samotný závěrečný ples, ale taky o dlouhé týdny plánování, vybírání šatů a doplňků a v neposlední řadě obavy, že nakonec zůstane na ocet. Nechtěla riskovat soucitné pohledy a spoustu dalších trapností od šťastnějších kamarádek.

Nakonec dostala jinou nabídku. Nějakou dobu ji zvažovala a pak ji přijala. Protože její partner o ni měl skutečně zájem.

Patrick pozval na ples Coru, ale jen jako kamarádku. Byli domluvení s celou skupinou přátel a chtěli si ples prostě jen užít.

Nastal večer závěrečného plesu. Většina skupin slavnostní den pojala jako dvanáctihodinovou událost s fotografováním, stylovou večeří, tancem a zábavou po plese. Patrickova banda začala v podniku Gabriel’s, ve starobylém viktoriánském domě za městem, který přestavěli na elegantní steakovou restauraci s nabídkou mořských plodů. Dorazili tam limuzínou a užili si královskou hostinu, po které na ně čekala dlouhá jízda do Denveru na hlavní akci večera. Plesový výbor vybral pro slavnostní zakončení školního roku Denver Design Center, místní vyhlášenou budovu známou jako „dům s tou divnou žlutou věcí“. „Divná žlutá věc“ je obří, bezmála dvacet šest metrů vysoká ocelová skulptura s názvem Článková stěna — připomínající šroubovici DNA — a zdálky přitahuje pozornost k obchodům a restauracím v prostorách přestavěného bývalého skladiště.

Šlo o prestižní místo, bohužel však s nedostatkem prostoru. Na tanečním parketu chvílemi nebylo k hnutí. Druhým nejúžasnějším okamžikem Patricka Irelanda byl jeho tanec na píseň „Ice Ice Baby“, který si dokonale, včetně celého textu, nacvičil během příprav na talentovou show ve třetí třídě základní školy, takže v následujícím desetiletí nevynechal s kamarády jedinou příležitost znovu ho předvést. Se zážitkem s Laurou se to ale srovnat nedalo. Dostal příležitost k jednomu tanci. K ploužáku. A cítil se při něm jako v nebi.

Cassie Bernallovou nikdo na ples nepozval. Ne že by nebyla pohledná, ale sama sebe odjakživa považovala za nulu. Kluci z její mládežnické církevní skupiny si jí sotva všimli. Ve škole se o ni spolužáci zajímali, ale pokaždé jen sexuálně. O skutečné kamarádky a kamarády měla vždycky nouzi.

Nakonec se přece jen se svou kamarádkou Amandou stejně nastrojily a načesaly a společně vyrazily na pracovní večírek Amandiny mámy v Marriottu. Po kterém se přesunuly na poplesovou zábavu — kde se nikdo neptal na doprovod — a bavily se až do rána.

6. Plány do budoucna

Dylanova plesová parta si objednala limuzínu taky. Robyn Andersonová dorazila za Dylanem v sobotu odpoledne, aby ho vyzvedla, společně se s rodiči párkrát vyfotili a pak s pěti dalšími páry vyrazili do města. Robyn si oblékla tmavomodré saténové šaty s krátkými nabíranými rukávy a na rukou měla barevně sladěné dlouhé rukavice. Delší blond vlasy, které jí sahaly ke krásně tvarovanému krku, si natočila kulmou, takže vypadala tak trochu jako prototyp elegantních dam z poloviny devatenáctého století.

Dylanovi se při přípravě na večer nedočkavostí točila hlava. Byl projednou dokonale vymydlený a dával si záležet, aby vypadal co nejlépe. Pečlivě si povytáhl manžety a uhladil faldy na tradičním černém smokingu, z kterého mu pod krkem vykukoval trochu našikmo posazený motýlek. V náprsní kapse měl pro trochu barevného oživení zasunuté růžové poupě s úzkou stužkou, která ladila s Robyninými šaty. Vlasy si sčesal do krátkého copánku, s kterým nebyl až tak moc spokojený, a taky se oholil. Otec ho celou dobu natáčel na kameru a snažil se zachytit každičký okamžik jeho příprav. Dylan se na chvíli zastavil a zadíval se přes objektiv kamery na otce: „Víš co, tati, za dvacet let se tomu budeme společně smát.“

Do centra vyrazili v dlouhé, hlasitě troubící limuzíně s tónovanými skly a střešním oknem a všichni se báječně bavili. Dylan držel Robyn za ruku a chválil jí šaty. První zastávka byla na večeři v oblíbeném podniku Bella Ristorante ve čtvrti Lower Downtown. Při čekání na jídlo všichni vtipkovali a bavili se různými kousky s noži a sirkami, které jim sloužily jako malé louče zapalující lidskou pochodeň. Dylan spořádal obří porci salátu, velký předkrm z plodů moře a taky dezert a celou dobu se rozplýval nad budoucím setkáním se spolužáky, s nimiž na základní škole absolvoval program pro nadané děti. Nemohl se dočkat, až se zase uvidí se svými stejně chytrými kamarády z dětství. Pro své současné přátele zajistil z pizzerie Blackjack několik pizz zdarma.

Večeře skončila brzy. Dylan vyrazil ven na cigaretu a vyzval svého kamaráda Natea Dykemana, aby se k němu přidal. Venku bylo chladno, ale příjemně a oba se po hlučné večeři těšili na chvilku klidu. Výborně se najedli a kromě skvělé společnosti si užívali taky první zážitek z jízdy limuzínou. „Všechno probíhalo naprosto dokonale, přesně podle plánu,“ řekl Nate později.

Nate byl ještě vyšší než Dylan, měřil sto devadesát tři centimetry, a k tomu daleko pohlednější — díky klasickým rysům a hustému tmavému obočí, které mu zvýrazňovaly jeho pichlavé oči. Mluvili hlavně o budoucích setkáních a o tom, že se všichni rozjedou na vysokou školu. Dylan měl namířeno dolů do Arizony a jeho kamarád se chystal na dlouhou cestu napříč zemí až na Floridu. Nate chtěl po vysoké pracovat pro Microsoft. Co všechno asi tak dokážou, než se po letech znovu setkají? Možností byla spousta. „Ani ve snu mě nenapadlo, že by něco mohlo být v nepořádku,“ vzpomínal Nate později. „Jenom jsme se skvěle bavili. Čekal nás závěrečný ples a chtěli jsme si ho patřičně užít.“

Krátký přesun do Design Centra byl hodně divoký: z reproduktorů duněla hardrocková hudba, kterou doprovázeli předstíranými kytarovými riffy, a všichni si užívali nával adrenalinu. Cestou si dělali legraci z náhodných kolemjdoucích — častovali je vztyčenými prostředníčky a různými urážkami —, kteří je nemohli vidět, zatímco oni je viděli skvěle. A hrozně je to bavilo.

Dylan byl v super náladě a neustále opakoval, že musí zůstat v kontaktu. Protože o takhle zábavnou partu by nechtěl přijít.

Eric pokoušel svoje štěstí. Rozhodně nechtěl zůstat o plesové noci bez společnosti, ale s telefonátem Susan čekal až do začátku večera. Vůbec o sobě nepochyboval, protože děvčatům se vždycky líbil. Nabídl Susan, že se spolu budou koukat na film, a Susan dorazila kolem sedmé. Chvíli poté, co Ericovi rodiče odjeli na večeři na oslavu jejich společného výročí. Eric chtěl se Susan sledovat Horizont událostí, nízkorozpočtový krvák o kosmické lodi, která se vydala na samotný okraj černé díry. Byl to jeho vůbec nejoblíbenější film a společně ho viděli až do konce. Pak se posadili v Ericově suterénním pokoji a chvíli si povídali.

Když Ericovi rodiče dorazili domů, přišli se s Ericovou přítelkyní seznámit. Dlouho spolu nezávazně tlachali a Ericův otec Susan mimo jiné sdělil, že se nechal ostříhat v Great Clips. Susan připadali Ericovi rodiče přátelští a milí. Všichni spolu skvěle vycházeli. Nakonec rodiče znovu odešli a Eric nabídl, že Susan pustí pár ze svých nejoblíbenějších písniček. Susan jeho hudba připadala chaotická, příliš hlasitá změť zvuků, takže měla radost, když jí nakonec pustil melodickou směs ve stylu Enyi. Jednou ji objal kolem ramen, ale o polibek se nepokusil. Celkově se choval hodně pozorně a před odjezdem domů jí nabídl, že zajde předem zatopit v autě. Susan zůstala do jedenácti — o půl hodiny déle, než měla. Eric ji nakonec políbil na tvář a popřál jí dobrou noc.

Ples proběhl jako obvykle. Studenti si zvolili královnu a krále večera a pan D. si zhluboka oddechl, že všichni ve zdraví přežili. Dylan a Robyn se bavili, ale zábava nebyla to hlavní. Závěrečný ples je především příležitost ke zvláštní, dočasné hře na dospělost: studenti se oblečou jako na svatbu, a i když mnozí ještě nikdy nebyli na schůzce, drží se za ruce a předstírají, že jsou pár. Chovají se podle pravidel jako za starých časů a současně využívají všech výdobytků moderní doby včetně limuzín, červeného koberce a neustálé pozornosti paparazziů v podání ochotných rodičů, učitelů a najatých fotografů.

Kvůli skutečné zábavě někdo vymyslel poplesový večírek, v jehož průběhu se můžou všichni zbavit nepříjemně tlačících šerp kolem pasu a lodiček na vysokých podpatcích a konečně si naplno užívat. Večírek se konal ve školní tělocvičně a vypadalo to tam jako ve velké herně. Dlouhé řady stolů na blackjack, poker a kostky stylově doplňovali rodiče v kostýmech lasvegaských krupiérů a nechyběla ani soutěž v hodu na koš, skákací hrad a skok na pružném laně, takže všichni se bavili až do rána. Hlavním tématem poplesového večírku byl New York. Část rodičů vyrobila velké bludiště, v kterém bylo třeba najít správnou cestu do školy, a hlavní vstup zdobily kartonové makety Empire State Building a Sochy svobody. Někteří chlapci své dívky během večírku skoro neviděli. A další na něm žádný doprovod neměli. Eric se přidal k Dylanovi a jeho limuzínové partě a řadu hodin spolu s ostatními utrácel v kasinu falešné peníze. Patrick Ireland se zdržoval opodál, ale ani jednou se nepotkali. Dylan stále mluvil o vysoké a o své budoucnosti. Na kterou se údajně hrozně těšil.

7. Země víry

Večírek se konal v zemi věřících. V samém srdci evangelikální církve, jejíž členové v místním Trinity Christian Center, přestavěném Kmartu stojícím necelý kilometr od školy, pravidelně vyvolávali Ježíše Krista. Zatímco v kasinu ve školní tělocvičně pomalu zavírali, věřící z celého Front Range vstávali z postelí, aby zanedlouho zaplnili lavice svého centra a pustili se do hlasité oslavy Boha ve stylu dávných předků ve stanech. Dvě stě rukou letělo k nebi, z úst se draly výkřiky, které už duše nedokázala zadržet, a sbor společné nadšení poctivě podporoval. Když přišlo na refrén hymny skupiny Hillsong, všichni se společně zvedli na nohy.

Tohle je země víry,

která v nás stále sílí…

Nikdo ale nepůsobil tak zaníceně jako sluncem trochu připálená středoškolačka, jež uprostřed sboru zářila jako orchideje, které zdobily její letní šaty. Zpívala se zakloněnou hlavou a pevně zavřenýma očima a její rty se s dokonalou přesností pohybovaly v rytmu instrumentálního doprovodu.

Od pionýrských dob a Druhého velkého probuzení je Colorado známé jako oblíbený cíl misionářů, takže není divu, že Colorado Springs získalo v devadesátých letech přezdívku Evangelikální Vatikán. Samotný Denver se náboženského horování příliš neúčastnil, ale na jeho západních předměstích žila spousta zapálených křesťanů. Nejnadšenější se scházeli v centru Trinity Christian, kde vzývali Spasitele a zaháněli Nepřítele víry.

To, že v okrese Jefferson County řádí Satan, by vám řekl každý z místních pastorů. Desítky tisíc místních evangelikálů se na příchod temného vládce připravovalo dlouho před Ericovým a Dylanovým útokem. Říkali mu Nepřítel víry a věděli, že se potají blíží.

Columbine leží zhruba pět kilometrů východně od podhůří a směrem k vrcholům postupně rostou ceny domů a spolu s nimi i okázalost obřadů. Bohoslužby v Trinity Christian Centre bývaly poměrně skromné, zatímco v movitějších částech s kostelem Foothills Bible Church připomínaly spíše broadwayskou divadelní produkci. Tamní pastor Bill Oudemolen — s dokonale vyfoukanými černými vlasy připomínajícími helmu, pečlivě nažehlenou kravatou a na míru střiženým oblekem od Armaniho, samozřejmě v tlumených zemitých odstínech — na pódiu působil jako typický zástupce televizních kazatelů. Když ale otevřel ústa, stereotypní obraz okamžitě zmizel. Mluvil od srdce, vtipně a chytře. Pravidelně pranýřoval kazatele, kterým jde jen o příspěvky, a kritizoval jejich snahu o rychlou cestu ke spáse.

Kostel West Bowles Community Church se nacházel geograficky, socioekonomicky i intelektuálně zhruba uprostřed místních svatostánků. Tamní pastor George Kirsten patřil, podobně jako Oudemolen, k doslovným vykladačům Bible a s pohrdáním odmítal posedlost některých věřících milujícím Spasitelem. Jeho Kristus nezapomínal na trest a láska pro něj byla příliš snadnou cestou a jen polovinou příběhu. „Nanejvýš mě to uráží,“ říkal svým přátelům a ve svých kázáních se držel striktně černobílé morálky. „Lidé by nejraději celý svět přebarvili na šedo. Já ale nic takového v Písmu svatém nenacházím.“

Od svých věřících žádal víc než jen hodinu na nedělní mši. Pořádal pro ně studium Bible a různá duchovní setkání a nezapomínal ani na mládež. Ráno měli začínat „myšlenkou pro nadcházející den“ a před odchodem do postele je čekala četba Bible. Mládež z kostela West Bowles chodila po chodbách střední školy s náramky s nápisem Co by udělal Ježíš?, navzájem si půjčovala cédéčka s křesťanským rockem a občas se pouštěla do sporů s nevěřícími nebo s tradičními protestanty, s nimiž se rozcházela ve výkladu Písma svatého.

Studium Bible se na střední škole v Columbine konalo jednou týdně a většinou se mluvilo o nutnosti odolávat pokušení, o dodržování vyšších morálních zásad a o životě správného Kristova služebníka. Nejdůležitějším poselstvím ale byla nutnost bdělosti vůči Nepříteli víry.

Pastorové Kirsten a Oudemolen mluvili o Satanovi často. Reverend Oudemolen mu říkal jménem, zatímco Kirsten dával přednost Nepříteli. V obou případech ale nešlo jen o symbol zla — Satan byl skutečnou fyzickou entitou lačnící po povolných duších.

A zaměřoval se na ty nejméně pravděpodobné oběti. Koho by mohlo napadnout, že se jí stane i Cassie Bernallová — andělsky působící blonďatá prvačka, která se v sobotu místo na ples oblékala na oslavu v Marriottu a která měla v úterý proslov před svou církevní mládežnickou skupinou. Dům Cassieiných rodičů stál hned vedle školy Columbine, ale chodila do ní teprve druhým rokem. Původně navštěvovala Christian Fellowship School, ale pak k ní promluvil Bůh a ona přemluvila rodiče, aby ji přehlásili na novou školu, kde bude moci šířit Boží slovo mezi bezvěrci.

Pondělní ráno bylo klidné. Spousta studentů měla po sobotním dlouhém ponocování stále ještě zarudlé oči a hodně se mluvilo o tom, co kdo na plese a poté udělal. Všechny děti pana D. se vrátily ve zdraví a několik rozesmátých studentů mu pootevřenými dveřmi nakouklo do kabinetu. „Jenom jsme chtěli, abyste věděl, jak báječně jsme se bavili,“ hlásili svému řediteli.

Dohlížející speciální agent Dwayne Fuselier byl v pondělí trochu nesvůj. Stál v čele denverské jednotky FBI pro boj s domácím terorismem a věděl, že 19. duben je neblaze proslulý den. Před šesti lety se devatenáctého dubna odehrála nejhorší tragédie v dějinách FBI a přesně o dva roky později následovala odveta. Devatenáctého dubna 1993 FBI ukončila jednapadesátidenní obléhání davidiánské farmy poblíž texaského Waca a po útoku na farmu vypukl velký požár, který si vyžádal životy většiny z osmdesáti tamních obyvatel — dospělých i dětí. Agent Fuselier v té době patřil k nejlepším americkým vyjednavačům a přesvědčováním davidiánů strávil celých šest týdnů. Dlouho vzdoroval návrhům na přímý útok, ale nakonec v tomto sporu prohrál. FBI mu dala bezprostředně před útokem ještě poslední příležitost k jednání, takže byl posledním člověkem, který mluvil s davidiánským vůdcem Davidem Koreshem. A také jedním z těch, kteří viděli farmu v plamenech.

Hodně se spekulovalo o případné vině FBI na požáru farmy a následné spory málem ukončily kariéru státní zástupkyně Janet Renové. Události ve Wacu radikalizovaly protivládní militantní skupiny a 19. duben změnily na připomínku moci zkorumpované vlády. Odveta přišla 19. dubna 1995, kdy Timothy McVeigh nastražil bombu do budovy Murrah Federal Building v Oklahoma City. Exploze zabila 168 lidí a šlo o vůbec největší teroristický útok v dosavadních dějinách Spojených států.

8. Maximální počet obětí

Takřka s jistotou můžeme předpokládat, že Eric a Dylan sledovali televizní zpravodajství z Waca a z Oklahoma City stejně jako velká část ostatních Američanů. Ve zdejší oblasti měly obě ohavné události mimořádný ohlas. McVeigh byl souzen v budově federálního soudu v centru Denveru — jen kousek od předměstí, kde oba chlapci žili — a na stejném místě dostal trest smrti. Hrozivé výjevy z obou událostí dominovaly řadu dní všem televizním zpravodajským kanálům. Eric o nich psal do svého deníku a holedbal se, že McVeigha překoná. Útok v Oklahoma City mu připadal nanicovatý, protože McVeigh nastavil časovač a z místa činu odešel, takže samotný výbuch neviděl. Eric snil o něčem daleko větším.

Říkali tomu Soudný den. Den, kdy Columbine High School zmizí v plamenech exploze. Eric našel na webu Anarchistickou kuchařku a s její pomocí vyrobil minimálně sedm velkých bomb. Použil k tomu standardní bílou, necelých čtyřicet šest centimetrů vysokou propanovou láhev o průměru zhruba třiceti tří centimetrů, do které se vešlo devět kilogramů výbušného plynu. Pro bombu číslo 1 použil jako detonátor několik plechovek aerosolových sprejů, které propojil dráty se starobylým budíkem s dvěma kulatými zvonky. Prvním krokem bylo umístit bombu v parku, kousek od Ericova domu, zhruba pět kilometrů od školy. Bomba by mohla zabít stovky lidí, ale byla určená pouze na tamní stromy a kameny. Útok měl začít lstí: Eric a Dylan chtěli v okolí způsobit zmatek a zaměstnat policii. Každá minuta navíc pro ně znamenala větší počet potenciálních obětí. Chlapci chtěli dvakrát či třikrát překonat McVeighův rekord. Ve svých odhadech se zmiňovali střídavě o „stovkách“, „několika stech“ a „minimálně čtyřech stovkách“ obětí — což byl vzhledem k arzenálu, který si připravovali, pozoruhodně střízlivý odhad.

Eric mohl mít pro zastírací manévr ještě další důvod. Vždycky dokázal dobře odhadnout lidi a mohl si všimnout, že Dylan váhá. Pokud by chtěl kamarád na poslední chvíli cuknout, lest by ho mohla přimět k akci. Samotná exploze neměla nikoho zabít, ale jakmile by k ní došlo, pro Dylana by už nebylo cesty zpátky.

Hlavní část útoku byla rozdělená do tří jednání, jako nějaká divadelní hra. Nejdřív měla přijít mohutná exploze v jídelně, kde by se v první vlně nacházelo víc než šest set studentů — z nichž většina měla být dvě minuty po zvonění po smrti. Pro útok si připravili dvě bomby z propanových láhví, které pokryli hřebíky a broky a které přivázali k plným kanystrům s benzínem a menším láhvím s propanem, načež je dráty připojili na podobné budíky. Obě bomby se pohodlně vešly do velkých tašek, které chtěli do školy dostat ve chvílích největšího poledního chaosu. Dylana měla uklidnit přítomnost neosobního budíku, s jehož pomocí se včas vzdálí, aniž by viděl krev nebo slyšel křik naříkajících obětí.

Výbuch měl zabít velkou část obědvajících studentů a současně zapálit školu. Eric si dokonce připravil několik podrobných nákresů. Obě bomby měly být kus od sebe, ale současně uprostřed jídelny, aby se v co největšímu rádiu dosáhlo maximálního účinku, a Eric s Dylanem měli sedět vedle dvou mohutných sloupů podpírajících první poschodí. Později se na základě počítačových modelů a reálných pokusů ukázalo, že bomby by s největší pravděpodobností způsobily zhroucení celého druhého podlaží, takže je možné, že Eric chtěl sledovat, jak padá celá knihovna a jak se tamní studenti propadají do ohnivého pekla pod sebou.

Po výbuchu chtěli oba vrahové co nejrychleji opustit školu a vyrazit dvěma protilehlými směry přes parkoviště ke svým autům, strategicky rozmístěným ve zhruba stometrové vzdálenosti. Automobily jim měly posloužit jako provizorní základna k přípravě druhé fáze útoku. Pečlivý výběr místa měl zajistit optimální střelecký úhel. Oba chlapci se zbraněmi opakovaně cvičili a dokázali je rychle a spolehlivě ovládat. Bomby měly vybuchnout sedmnáct minut po jedenácté a hned nato se mělo zhroutit celé přeplněné školní křídlo. Budova by se ocitla v plamenech a Eric s Dylanem by čekali se samonabíjecími zbraněmi na vybíhající přeživší.

Druhé jednání zahrnovalo střelbu. A současně největší zábavu. Dylan měl být vyzbrojen devítimilimetrovou poloautomatickou pistolí Intratec TEC-DC9 a brokovnicí, zatímco Eric počítal s devítimilimetrovou karabinou značky Hi-Point a rovněž s brokovnicí. U brokovnic pro jistotu zkrátili hlavně, aby nebyly tak nápadné. Společně měli být navíc vyzbrojení osmi přenosnými výbušninami — trubkovými bombami, bombami ze sifonových bombiček, kterým Eric říkal „cvrčci“, a taky několika Molotovovými koktejly a různými děsivými noži pro případ, že by došlo na boj na blízko. Oba si chtěli obléct vojenský nosný postroj, aby většinu munice a výbušnin mohli nést na těle, a další vybavení do bojové zóny měli mít v batohu a ve velké tašce. Na předloktí si chtěli připevnit zapalovací pásky, aby mohli během útoku co nejrychleji odpalovat trubkové bomby, a k utajení a hrozivějšímu vzhledu jim měly dopomoct dlouhé černé pláště. (Později se o nich většinou psalo jako o kabátech do deště.)

Po výbuchu bomb plánovali další útok na budovu. Chtěli stát dost daleko, aby unikli explozi, ale současně dostatečně blízko, aby na sebe viděli. Kvůli komunikaci na dálku si připravili vlastní signály. Pečlivě promýšleli všechny detaily a největší práci si dali s výběrem pozic. Škola o celkové rozloze více než dvacet tři tisíc čtverečných metrů měla dvacet pět východů, takže bylo jasné, že někteří přeživší uniknou. Eric s Dylanem věděli, že mohou udržet vizuální kontakt a současně pokrývat dvě strany budovy, včetně dvou ze tří hlavních východů. Jejich palebná linie se křížila na nejvýznamnějším místě, u vchodu pro studenty, který se nacházel vedle jídelny a jen necelých deset metrů od velkých bomb.

Výběr pozice v pravém úhlu k cíli je standardně využívaný postup americké pěchoty a velitelé ho vštěpují do hlavy každému pěšákovi v pěchotní škole na georgijské základně Fort Benning. Vojáci používají obvykle výraz křížová palba a jde hlavně o to, že cíl je neustále pod palbou ze dvou stran, přičemž nehrozí, že by se spolubojovníci navzájem trefili. Druhové v boji jsou v bezpečí dokonce i v případě, že střelec se prudce otočí, aby mohl zasáhnout prchajícího nepřítele. Eric a Dylan mohli ze svých počátečních pozic střílet v rádiu devadesáti stupňů a přitom se nemohli ohrozit, dokonce ani v případě, že by jeden z nich postupoval rychleji než druhý. Křížová palba je nejbezpečnější a nejefektivnější způsob moderního boje s ručními zbraněmi.

Tuhle část útoku si chtěli Eric s Dylanem co nejvíc užít a současně šlo o fázi, v jejímž průběhu počítali se smrtí. V to, že by mohli sledovat třetí dějství, příliš nedoufali. Čtyřicet pět minut po prvním výbuchu — ve chvíli, kdy policisté prohlásí útok za ukončený, kdy záchranáři začnou do sanitek nakládat první oběti s amputovanými končetinami a kdy se objeví první reportéři, aby ohromenému národu popsali hrozivou tragédii — měla přímo před zraky kamer a prvních svědků vybuchnout Ericova honda a Dylanovo BMW. V obou autech měly být další propanové láhve doplněné o více než sedmdesát litrů benzínu v oranžových plastových kanystrech. Místo pro auta vybrali s ohledem na nejlepší střeleckou pozici během druhého dějství a na co největší počet obětí v poslední fázi. Vozy měly stát v blízkosti budovy, kousek od hlavního vstupu, na ideálním místě, odkud mohl výbuch zasáhnout velící policisty, záchranářská stanoviště a dodávky filmových štábů, a současně dostatečně daleko od zdi a od sebe, aby exploze zasáhla také většinu studentských parkovacích míst. Maximální počet obětí čítal bezmála dva tisíce studentů, sto padesát členů učitelského sboru a zaměstnanců a kdoví kolik policistů, záchranářů a novinářů.

Eric a Dylan svůj vražedný útok plánovali přinejmenším půldruhého roku a o místu a datu měli už dlouho jasno: mělo k němu dojít v dubnu v prostorách školní jídelny. S blížícím se Soudným dnem pokračovali v ladění detailů a podle všeho se také napevno rozhodli pro pondělí — 19. dubna. V nahrávkách pořízených během posledních deseti dní se o tomto datu hned dvakrát naprosto věcně zmínili. Svůj výběr nijak nevysvětlili, ale z Ericových poznámek o překonání tragédie v Oklahoma City se dá dovodit, že mohli zvolit výročí masakru, podobně jako Tim McVeigh v případě Waca.

Nejdůležitější byl výběr správné chvíle. Většina studentů jedla ráda co nejdřív, takže nejvíc jich v jídelně bývalo během první vlny. Pokud chtěli zasáhnout co nejvíc spolužáků, nejlepší volbou byla — v celé škole a během celého vyučování — jídelna v čase 11.17. Eric to věděl, protože vše předem dobře propočítal. V době mezi 10.30 a 10.50 v jídelně napočítal jen šedesát až osmdesát studentů, kteří se navíc rozhodně nedrželi u sebe, zatímco o časovém úseku 10.56 až 10.58 si do deníku zapsal: „Kuchařky začínají vydávat ty jejich sračky.“ Nedlouho poté se otevřely druhé dveře a do jídelny „začali proudit lidi“. Zapsal si přesný okamžik, kdy se otvíraly jednotlivé dveře, a minutu po minutě zaznamenal sílící proud studentů. V 11.10 se pravidelně ozval zvonek ohlašující konec čtvrté hodiny a studenti se vyhrnuli ze tříd na chodby, aby se o pár minut později objevili v řadě na oběd. Každou minutu jich přibylo zhruba padesát — 300, 350, 400, 450 — a v 11.15 jich tam bylo víc než pět set. Z různých Ericových a Dylanových rukou psaných časových plánů je patrné, že bomby měly vybuchnout mezi 11.16 a 11.18. Za posledními zápisky označujícími konečný čas se navíc nacházejí poznámky „Dobře se bav!“ a „HA HA HA“.

Eric a Dylan očekávali, že překvapená veřejnost bude mít v souvislosti s útokem spoustu otázek, takže po sobě zanechali mimořádné množství materiálu, který měl vše objasnit. Kromě komentářů v denících, zápisnících a na webu máme k dispozici také jejich časové plány, propočet nákladů, mapy, nákresy a spoustu předmětů souvisejících s logistikou. Svůj útok se rovněž snažili vysvětlit prostřednictvím řady videí, kterým se následně začalo říkat Záznamy ze sklepa, protože z velké části vznikaly v Ericově suterénním pokoji.

Ještě poučnější je Ericův dvacetistránkový deník, v kterém se věnoval svým úvahám. Oba zdroje jsou velmi zajímavé, ale současně protichůdné a matoucí, do té míry, že lidé z kanceláře šerifa se je rozhodli před veřejností utajit, takže o existenci „záznamů ze sklepa“ se řadu měsíců nevědělo. Skutečné motivy a záměry obou chlapců zůstaly po řadu let záhadou.

První částí Ericova plánu, která nevyšla, byl výběr dne — podle všeho kvůli munici. V pondělí měl Eric k dispozici bezmála sedm set nábojů do čtyřech zbraní, ale chtěl ještě víc. Nedlouho předtím dovršil osmnáctý rok, takže mohl pro munici do obchodu, z nějakého důvodu mu však tato skutečnost unikla. Byl zvyklý spoléhat se na ostatní a měl za to, že by mu mohl pomoci Mark Manes, drogový dealer, který k tomu obchodoval taky tak trochu s municí a zbraněmi. V lednu Ericovi prodal poloautomatickou pistoli TEC-9, ale dodávka munice vázla. Ve čtvrtek večer už na něj začal Eric kvůli nábojům dorážet, ale uplynuly další čtyři dny a stále se nic nedělo.

Mohli se do útoku pustit i bez další munice, ale jejich palebná síla by byla o hodně menší. Brokovnice nejsou určené pro rychlou střelbu, ale poloautomatické pistole TEC-9 využívají zásobníky o dvaceti nebo třiceti nábojích, které se snadno vyměňují. Stačí zmáčknout knoflík a jediným pohybem nasadit další zásobník. Skuteční znalci a milovníci zbraní nad pistolemi TEC-9 většinou ohrnují nos. Pro profesionály jsou moc velké a nespolehlivé a celkově působí jako levná verze izraelských samopalů Uzi. Prodavači si stěžují na jejich špatnou kvalitu, častá selhání při střelbě a mizerná mířidla, která jsou často našikmo a nedají se upravit. „Levná konstrukce a malá spolehlivost“, píše se na webových stránkách velkého ruského obchodníka se zbraněmi. Pro Erica ale bylo hlavní, že šlo o dostupnou zbraň.

Větší část pondělí uběhla Ericovi a Dylanovi bez jakéhokoli vzrušení. Vstávali před svítáním, aby to na šestou hodinu stihli na hodinu bowlingu. Čtvrtou hodinu vynechali kvůli dostatku času na oběd v jejich pizzerii, ale zbytek hodin absolvovali jako obvykle. A večer Manes z ničeho nic oznámil, že má munici. Koupil ji v Kmartu, dvě krabice po padesáti nábojích, a stála ho dvacet pět dolarů.

Eric za ním vyrazil autem, aby si munici odvezl. Vypadalo to, že na ni vážně spěchá, a Manes se ho zeptal, jestli bude střílet ještě během večera.

Možná zítra, odpověděl mu Eric.

9. Tátové

Dave Sanders o svých problémech a trápeních nikdy nemluvil. Rozhodně ne s Frankem DeAngelisem. Mluvili spolu každý den a celých dvacet let si byli blízcí, ale osobní záležitosti neprobírali.

První skutečně osobní rozhovor přišel nečekaně v pondělí odpoledne, když Frank zamířil k baseballovému hřišti, aby se podíval, jak si jeho chlapci povedou v utkání s hlavním rivalem z Chatfield High School. Než se stal ředitelem, působil spolu se svým starým kamarádem Davem Sandersem jako trenér, a teď ho viděl, jak stojí na horním okraji nekryté tribuny a sleduje zápas. Do začátku basketbalového tréninku se svými děvčaty měl několik hodin času — po konci sezony už zase začali s nácvikem základních dovedností na další rok —, a i když je chtěl původně strávit opravováním a známkováním úkolů, nakonec neodolal a vydal se na baseball.

Pan D. pozdravil studenty, kteří měli radost, že ho vidí, a poté se posadil vedle Davea. Mluvili celé dvě hodiny. Probrali spoustu věcí. Celý život. Samozřejmě došlo taky na trénování. Poprvé se setkali, když Frank v roce 1979 dorazil do Columbine. Patřil k nejmenším učitelům v celé škole a ředitel ho najal jako basketbalového trenéra. „Potřebovali někoho, kdo by trénoval prváky, a já dostal jednoletou smlouvu,“ vysvětlil Frank. „Ředitel mi řekl: ‚Když mi, Franku, vyjdeš vstříc, můžeš se spolehnout, že to budeš mít u mě.‘ A já mu odpověděl: ‚Udělám všechno, co chcete.‘ Tak jsem se stal trenérem basketbalu.“

Rozhovor probíhal dlouho v nenuceném tónu a Dave jako obvykle hodně žertoval. Pak ale najednou zvážněl.

„Chybí ti trénování?“ zeptal se.

„Vlastně ani ne.“

Daveova otázka Franka trochu překvapila. Vysvětlil, že trénování odjakživa miloval a že se ho ve skutečnosti nevzdal. Jenom získal větší počet svěřenců.

„Opravdu?“ podivil se Dave.

Frank přikývl. Děti nikdy nic nenaučíš: jedinou cestou je ukázat jim správnou cestu a dostatečně je motivovat, aby se po ní vydaly. Platí to, když v baseballu vysvětluješ, jak se přihrává spojce na druhý aut, stejně jako když učíš o dělbě moci při správě země. Pořád je to ta stejná práce. Nově ale musel Frank vést taky ostatní učitele, aby správně inspirovali svoje žáky.

„A co ty?“ zeptal se Frank. „Chtěl bys něco změnit?“

„Jo. Trochu míň trénovat.“

Společně se od srdce zasmáli.

„Fakt bych měl trochu ubrat,“ dodal s vážnou tváří Dave, pro kterého byla rodina vždycky až na druhém místě. „Bože můj, od začátku jsem myslel hlavně na trénování.“

Frank potlačil další smích. Jeho vlastnímu synovi Brianovi bylo devatenáct, a i když se vždycky pokládal za dobrého otce, nejspíš mu měl věnovat víc času. Jeho ženu to od samého začátku trápilo a v poslední době mu to čím dál častěji vyčítala: „Kdy už konečně přestaneš vychovávat cizí děcka a začneš se starat o vlastní?“

To bolelo. Frank o tom nerad mluvil, ale přišlo mu, že právě teď je vhodná doba a že Dave je ten správný člověk. Jeho kamarád mu dobře rozuměl. Pro oba to bylo hodně nepříjemné téma. Spokojeně dosáhli středního věku a kvůli sobě by na svém životě vůbec nic neměnili, ale stále tu byla otázka, jestli nezanedbávali svoje děti. Frankův syn byl už dospělý a totéž platilo o Daveových dcerách. Takže na nápravu už bylo trochu pozdě. Pořád ještě to ale byly mladé ženy a Dave doufal, že mu kromě stávajících pěti vnoučat dají i další. Zatím o svém rozhodnutí zvolnit ostatním trenérům neřekl. Nikdo nevěděl, že si hodlá vůbec poprvé, kam až mu paměť sahala, dopřát volné léto. Teď se s tím svěřil Frankovi.