Vydání Malého prince v nářečích vznikají díky Martině Dlabajové

© Klára Hoffmanová, Jarmila Bachmannová, 2023

Ilustrace © Rudolf Štorkán, 2023

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2023

ISBN epub: 978-80-7689-315-3

ISBN mobi: 978-80-7689-316-0

Malý princ je slavný román francouzského spisovatele Antoine de Saint-Exupéryho. Kniha poprvé vyšla v roce 1943 a stala se jedním z nejznámějších a nejoblíbenějších děl světové literatury. Byla přeložena do mnoha světových jazyků a nářečí a patří k nejpřekládanějším knihám v historii. Svého převyprávění se dočkal i brněnský hantec nebo valaština a nově se k Malému principálovi a Malučkému princi přidává také Malej princ v podkrkonošském nářečí.

Může za to patnáctiletá dívka, která kdysi na prázdninách v cizině za výlohou italského knihkupectví objevila slavnou knížku ve furlánštině. Tehdy se rozhodla, že až vyroste, přidá ke světovým překladům také vydání v českých a moravských nářečích. Aby si kouzelný příběh Malého prince přečetli ve vlastním dialektu i čtenáři v její domovině.

Děkuji tímto překladatelkám Kláře Hoffmanové a Jarmile Bachmannové, ilustrátorovi Rudolfu Štorkánovi, Petře Hartmanové z MAS Krkonoše a Nakladatelství JOTA, že mi v plnění mého snu pomohli. Zvláštní poděkování patří Janu Topinkovi za inspiraci a lásku ke Krkonoším.

A vám, milí čtenáři, přeji příjemné čtení.

Martina Dlabajová

Léonoj Werthoj

Vodpuste, haverlanti, že sem připoujeďal túle kníhu dospělýmu. Mam pro to vomluvu: ten dospělej je muj nejlepči kamerád. A mam eště jennu vomluvu: ten velkej čloujek dovede ušecko pochopiť, neřku-li pak knižky pro dětišťata. Pak mam eště třeti vomluvu: ten dospělej vostává ve Franciji, hladuje a je mu tam zima. Tuze moc je mu potřá, aby ho někdo potěšil. Esi nestačujou šecky týle vomluvy, rád dám knižku trunděti, kerým dřívejc tenle dospělej byl. Šecky dospělí byli nejdřiu malá chasa. (Ale skoro nikdo si to v hlauje nepoderží.)

Vopravuju teda věnováni:

Léonoj Werthoj, dyž byl eště malý hošiště.

I

Dyž sem byl eště pervnikář, viďal sem jennou nádhernej vobrázek v knižce vo pralese, kerá se menovala Příběhy ze života. Na vobrázku byl vobrouskej had, co ho menujou hroznýš, jak poutá šelmu. Takle ňák to vypadalo:

V tý knižce bylo napsaný: „Hroznýši svoji potravu nežvejkaj, spoutnou ni celou. Pak se nemužou ani hnouť, ležej jako plosa a celej půlrok jen hnipaj a zaživaj.“

Honně sem tehdá přemejšlel vo dobrodružstvich v džungli, a tak sem pastelkou namaloval svuj pervni vobrázek. Malůvka číslo jenna vypadala takle:

Vokázal sem svý veledílo dospělem a ptal se nich, esi maj z tý malůvky strach. Vodpoujeďali ně: „Proč bysme se měli báť kloboučištěte?“

Ale dyť vono to nebylo žáný kloboučiště! Byl to nažranej had, co má v břiše slona. A tak sem namaloval toho hada eště zhnitřku, aby to bylo jasný i dospělem, protože voni ty dospělý potřebujou dycky ňáky kalý vysjetleni. Moje malůvka číslo dje vypadala takle:

Ale ty velcej do mě pořádejc huškali, abych nechal malováni vodeuřenejch a zauřenejch hadu a ďál rač něco klounýho, nejrač do školy, třá zeměpis, dějepis, počty nebo češtinu. A tak se vubec nediute, že po tomle přitrefuňku sem v šesti letech dočista přestal malovať a vopustil svoji malířskou karijéru. Zmarkotěná pervni i druhá malůvka ně zoupelna zrazily. Dospělí zhusta něčemu nehoujej a malá chasa je zoundaná nim furtem pryč šecko domertě vysjetlovať. Musil sem si teda vybrať za práci něco inýho a naučil se řídiť eroplán. Lítal sem po celým sjetě. A je prauda, že ně zeměpis byl k čemu. Na pervni merknuti sem poznal, co je Čína a co Arizóna. To je tuze příležitý, dyž čloujek ztratí cestu, kór v noci.

A tak sem za svýho živobyti natrefil cosi vážnejch lidu. Dlouho sem pobejval s dospělejma, poznal sem je hrubě kale, ale myslel sem si vo nich porátej jenno a to samý.

Dyž už sem mezi nima natrefil někoho, kdo ně přišel jako čemesa, zpruboval sem na něm svoji zkušenost s pervni malůvkou, kerou mam porátej uskovanou. Tuze sem chtěl věděť, esi tomu bude chopiť, ale dycky ně vodpoujeďal: „To je kloboučiště.“ Tak sem mu nikdá nepoudal nic vo hadech, vo pralesech, ani vo hjezdách. Nechtěl sem bejť inej, než je von. Hovořil sem s nim vo karbanu, vo fodbalu, vo politice a vo kravátlích. A ten dospělej byl tuze spokojenej, že poznal tak rozumnýho čloujeka.

II

Tak sem byl porátej sám jako kůl v plotě a neměl dočista žányho kameráda, s kerym bysme si mohli kale pohovořiť. A pak se ně jennou před šesti lety na Saháře ňák spocal motór vod eroplánu. Něco se v něm porachnilo. Neleťali se mnou tehdá žáný lidi, chyboval ně i ausknecht, tak sem se musil dáť do tý vochmatycký vopravy sám. Tehdá ně šlo na mou duchu vo život, i vodu na piti sem berž měl ledva na tejdeň.

Pervni večír sem se teda usnábil v pisku. Vostal sem zoupelna sám, na sto honu zdálenej vode ušech lidu, byl sem tehdá eště víc vopuštěnej než cestounik, co za noci překroči v horách blouďavej kořen. Tak si dovedete představiť, že sem byl jako u zjeveni, dyž sem na přededni ucejtil zlášni slabonkej hlásek:

„Pěkně prosim… namaluj ně voučičku…“

„Co to poudáš?“

„Namaluj ně voučičku…“

Vyskočil sem, jako by do mě hrom řincnul. Promnul sem si klouně vočišťata, poďval se — a vono tam zlášni hošišťátko, kerý na mě broulilo a prohlížďalo mě vod hlavy po páty. V týle knižce sou ty nejakurátnějši malůvky tý vosůbky, kerý sem dokázal dýlkou uknotiť.

Nejsou sic zdaleka tak šupný jako to čulisný hošiště, ale pokud de vo tolle, to sem čistej jako lílijum. Za to mužou dospělí, že ně zrazili vod malováni, dyž sem byl malej pervnikář. Proto sem se nenaučil kresliť nic inýho než vodeuřený a zauřený hady. Broulil sem na to fagáně a mudroval, kde se tu jen vzalo, toliká kilometru vode ušech vobydlenejch končin! Ale ten kacafírek nevypadal, že by na něj přišel blud, nebyl po dlouhý cestě ucabertanej, vyceveněnej nebo žížnivej, nebyl ani na smert porašenej. Ani drobek nekoukal jako harantě, kerý se zmehlo někde v poušti daleko vod svýho domoviště. Byl sem jako u zjeveni, a dyž sem konečně přišel k sobě, poudam mu:

„Ale… co tady pohledáváš?“

A von ně zoupelna pošetmo vopakoval, jako dyby to bylo něco kanc důležitýho:

„Prosim pěkně… namaluj ně voučičku…“

Dyž se voctneme před ňákou kór zašmoderchanou supernacej, to holt nejde ucuknouť. Pomyslel sem si, že je to jeho přáni honně diuný, dyž sme tejdě na hony daleko vod jedinýho živáčka, ale přec sem vyndal z kapcy kus papiru a péro. Ale v ten óment ně přišlo na mysel, že sem študýroval hlauně zeměpis, dějepis, počty a češtinu, a tak sem tomu človíčkoj drobek votráveně poudal, že neumim malovať. Vodpoujeďal ně:

„Ale to je jenno. Namaluj ně voučičku.“

Protože sem nikdá nemaloval voučičku, namaloval sem mu jennu z těch dvouch malůvek, kerý sem uměl. A vostal sem překvapenej, dyž sem slyšal, jak ně to hošiště poudá:

„Ale ne, já nechci slona, co je sežranej v hadoj. Had je tuze nebezpečnej a slon zabere honně mista. U mě doma je ušecko maličký. Voučičky je ně potřá. Namaluj ně voučičku.“

Cák sem měl dělať? Tak sem maloval.

Koukal na mě jako číž a pak poudal:

„To ne, talle je tuze maronná. Namaluj ně inou.“

Tak sem namaloval túle malůvku:

Muj kamerád se potichonku chicholil:

„Ale poďvej se, to přec neni voučička, to je beran, má rohy…“

Tak sem malůvku zasejc přeďál.

Von ni stoznova smítnul jako ty dřívejc.

„Tá je tuze stará, nebude už dlouho naživu. Já chci takovou, co bude eště dlouho živobytná.“

Ale v tu chvíli sem neměl už dočista žány sterpěni, měl sem náramnej pospěch, abych se co nejdřiu pustil do spravováni toho motóru, a tak sem načmáral túle malůvku: