SEDMINOŽEK A OSMIOČKA

Marie Jakoubková

KŮLNA

Ve staré kůlně, do níž lidé obyčejně uklízejí dřevo na zimu a porůznu tam schovávají své poklady, se před malou chvilkou vylíhly stovky, možná tisíce malinkatých pavoučků. Z huňaté sítě, hustě propletené a prachem pokryté, se ven vyvalilo nespočet drobounkých hopsajících nožiček. V jednosměrném proudu zamířily rovnou ven za světlem.

Jeden po druhém se obratně protahovali úzkou skulinkou pod vraty, aby si mohli prohlédnout svět venku. A že se tato mnohačetná a mnohanohá rodinka měla opravdu nač koukat!

„Tady je to ale obrovské!“ poznamenal jeden z pavoučků a ihned se rozběhl do nedaleké trávy. Ostatní jej v houfu důvěřivě následovali.

Netrvalo dlouho a rozutekli se všemi směry. Čiperně se proplétali mezi hustými stonky trávníku, což znělo jako jemné šustění. Pavučinka, která jim ještě před chvilkou zajišťovala bezpečí a domov, byla najednou opuštěná a prázdná. Vlastně, skoro prázdná.

Zůstal v ní poslední pavouček. Ten se odvážil vystrčit hlavu jen na kousek. Obavy z neznáma mu nedovolovaly pokračovat dál. Zůstal v pavučině a pozoroval, jak se mu sourozenci ztrácí z dohledu.

„Kam to běžíte? Copak vy nemáte strach? Vždyť vůbec nevíte, co tam venku je!“ volal na své bratry a sestřičky. Ti se však za ním ani neohlédli a svižným osminohým poklusem utíkali dál a dál.

Jako by věděli, co je venku čeká?! Co tam budou dělat nebo kam půjdou?!

Poslední pavouček si opatrně sundal vajíčkovou skořápku ze zadečku, z níž se před chvilkou vyklubal a vyjevenýma očima sledoval prostředí za pavučinou. Bojácně se rozhlížel a pozoroval vše kolem.

Strach jej však nepustil ani o krůček dál. Byl to pro něj úplně cizí svět! Tak prostorný, že si nedokázal ani představit podívat se blíž k vratům natož pak za ně.

Rozhodl se proto počkat, a ještě na chvíli zastrčil hlavičku zpátky do pavučiny. Tam se unavený zachumlal a ochotně se nechal vnést do říše snů. Předpokládal, že až znovu procitne, budou jeho bratříčci a sestřičky zpět.

Když se probudil a zjistil, že je v pavučině stále sám, došlo mu, že se jeho sourozenci asi nevrátí. Rozutekli se moc daleko. Možná si dokonce našli nový domov a na něj jednoduše zapomněli.

Pavouček si povzdychl. Byl smutný a chtělo se mu plakat. Vtom se zvenčí ozval hlas.

„Tak už pojď ven, Sedminožku!“

Byla to pavoučkova sestřička. Jediná, co mu zbyla. Ostatní bratříčci a sestřičky do jednoho zmizeli a ani se s ním nerozloučili.

Pavouček vystrčil hlavu z pavučiny a překvapeně se zeptal:

„Ty jsi s nimi nešla, Osmiočko?“

„Jak vidíš, tak ne. Copak jsem tě tady mohla nechat samotného? Vždyť by tě ještě něco sežralo. Musíš se dát nejdříve do pořádku!“ odpověděla Osmiočka a jedním svým složeným okem na svého bratříčka mrkla.

„Jak to myslíš, dát se do pořádku?“ ptal se nechápavě Sedminožek.

„Jak? Tak se na sebe podívej a trochu se zamysli. Pročpak ti asi říkáme právě Sedminožek?“ odpověděla s posměchem Osmiočka.