SVĚT NARUBY

Mary J. Cobs

90-60-90, dlouhé nohy, útlý pas, dokonalé vlasy a perfektní pleť! Nejsi to Ty? A vadí Ti to? Možná, někdy, 2x týdně, denně nebo dokonce každou minutu? Deptají Tě všechny ty hubené holky, kterým leží svět u nohou? V takovém případě Tě vřele zvu do Světa naruby! Do světa, kde je vše úplně obráceně oproti tvému současnému nastavení. Přijmi prosím hlavní postavu Petru za svou průvodkyni a nech se inspirovat jejími vlastními zážitky a zkušenostmi. Staň se součástí její cesty za vyšším sebevědomím, na které nechybí humor ani kapka erotiky.

VĚNOVÁNÍ

Každé ženě či dívce, která sebe samu alespoň jednou v životě srovnávala se společensky nastavenou normou krásy. Těm, které na sobě následně nenáviděly všechno, co se jakkoliv lišilo, ba mnohdy spíše na míle vzdalovalo!

JÁ

Jmenuji se Petra. Je mi čerstvě třiadvacet a žiji v malém bytě na samém okraji města Pří-brami. Pracuji v místním supermarketu jako pokladní. Sice jsem vystudovala hotelovku, ale můj vzhled zřejmě nebyl dostatečně reprezentativní na to, abych se v tomto oboru mohla uplatnit. Vždy jsem si představovala, že se jednoho dne stanu recepční. Moc se mi ta profese líbí. Možná jsem se i trošku nechala ovlivnit filmy v televizi. Nevím!

Snívala jsem totiž o krásných mini šatičkách a kostýmcích, ve kterých pobíhám po hale společnosti. Dávám kolemjdoucím rady a ukazuji klientům, kudy a kam jít. Nosím manaže-rům různé složky nebo vařím kávu návštěvám. Lidé u mě zanechávají vzkazy a já si připa-dám nejdůležitější ze všech. Chod firmy by byl beze mě naprosto marný. Nezvládli by to!

Samotná realita však byla mým snům doslova na hony vzdálena. Pokaždé, když jsem se na pozici recepční či obdobné místo hlásila, dopředu jsem věděla a bylo mi to povětšinou i dost jasně dáváno najevo, že není pro mě. Že nejsem dostatečně atraktivní, abych mohla reprezentovat tu či onu společnost.

Jo, přiznávám. Mám pětaosmdesát kilo. No a? Copak se dnešní svět skutečně poměřuje na kila? Copak nestačí vědomosti a zapálení do práce? Zřejmě ne!

Postupem času, po nekončící šňůře prohraných pohovorů, mé snahy uplatnit se slábly a slábly. Nakonec jsem to vzdala úplně. Smířila jsem se, i když nerada s tím, že ze mě recepční nikdy nebude. Mohla by být, ale pouze tehdy, shodím-li takových třicet kilo. Jo, a když si nechám udělat plastiku obličeje, protože ani v tomto směru nejsem žádná modelka. A vlasy?

Ty bych si musela mýt snad třikrát denně, aby alespoň nějak vypadaly a nebyly mastné hned po půl hodině od umytí.

Tolikrát jsem si při pohledu do zrcadla říkala, proč se zrovna na mě musela příroda natolik vyřádit a zkombinovat snad všechny neduhy a nevýhody dnešního světa?! Nestačila jen ta váha! Ani výška mi totiž do vínku dána nebyla. Všehovšudy a pouze za předpokladu, když se hodně narovnám, měřím 161 centimetrů. A asi si umíte představit, jak se na mně při takovém vzrůstu vyjímá oněch pětaosmdesát kilo. Jo, jsem koule! Vždy jsem jí byla. Vlastně si ani nepamatuji, zda v mém životě proběhlo období, kdy to bylo lepší. Možná v dětství, asi tak do šesti let. Pak už se to na mě začalo nabalovat. Pěkně kilečko po kilečku, špíček po špíčku! Rostla jsem rychleji do šířky než do výšky.

Ale tenkrát mi to ještě moc nevadilo. Všichni mi říkali, že z toho vyrostu. Nevyrostla jsem! Že jsem ve vývinu a musím přece více jíst. Ve vývinu jsem byla, to je pravda, ale když i ten pominul, já jedla vesele dál. A možná s ještě větší chutí. Někdy dokonce jen tak ze zvyku nebo z nudy. A jindy zase, a to vlastně dost často, jsem doslova zajídala své pocity neštěstí a utrpení.

Za svou váhu jsem vinila hlavně rodiče. Oni mi měli jít příkladem! Oni měli dohlížet, co pro mě je a není dobré! Oni! Oni! Oni! To bylo na začátku mého osobnostního rozvoje.

Když po nějaké době vlna obviňování všech kolem zmizela nebo vyprchala, zaměřila jsem se na sebe. Možná ve stovce sebevzdělávacích knih jsem se totiž dočetla, že každý člověk je strůjcem svého vlastního štěstí. V mém případě spíše neštěstí. Řekla jsem si tedy, že všem včetně mých rodičů odpustím. Určitě dělali vše tak, jak nejlépe uměli. Terčem viny jsem se stala já! Nesnášela jsem se. Hlavně svůj odraz v zrcadle. Kolikrát jsem před ním stála a chtěla ho rozbít. Rozmlátit a rozdupat na miliony malinkatých střípků. Jenže jsem pověr-čivá. A tak jsem to nikdy neudělala, protože jsem se hrozně bála těch sedmi let neštěstí. Jako bych už nebyla zvyklá v neštěstí žít!

Ale co kdyby pro mě přece jen ještě existovala nějaká naděje! A já bych si ji tím rozbitým zrcadlem ze svého života dobrovolně vypudila?! Zrcadlo jsem nechala celé. Přestala jsem se však do něj dívat. Úplně mi stačil odraz ve výlohách nebo pohled na sebe, když jsem si třeba zavazovala tkaničky u bot. Ani jsem se kolikrát nemohla sehnout, jak mi všude překá-žely špeky.

Také jsem se dost potila. Občas fakt jako prase. A z tohoto pohledu bylo vůbec nejhorší léto. Na stehnech ale i jiných místech se mi dělaly takové spařené boláčky. Jak se mi totiž stehna třela o sebe, nešel tam žádný vzduch a zapaření bylo rázem na světě. Hrozně to bo-lelo. Sukně jsem proto nenosila. Když už jsem si chtěla obléct něco krátkého, zaměřila jsem se na kraťasy. A stehna jsem si pravidelně pudrovala. Pomáhalo mi to, i když se mi pak občas z prostoru v mezinoží trochu prášilo! Nejraději bych se někdy zapudrovala celá, kdyby to nebylo divné a nestyděla bych se za to. Hlavně pod prsy a také faldy, které mi škrtila šajzka (podprsenka).

Vždycky když jsem na ulici míjela hubenou holku, zaměřila jsem se jí na mezeru mezi stehny. Jak já jí tuhle výhodu záviděla. Ona si to pravděpodobně vůbec neuvědomovala či nepředstavovala, jaké to je, když mezera mezi stehny není. Když je tam absolutně plno.

Když se to tam tře a pot mnohdy stéká až dolů ke kotníkům. Hrozný!

Jak to ti hubení mají snadné! Můžou si na sebe koupit cokoliv. Vše jim sluší a co víc, každý jim to navíc pochválí. Můžou se kdekoliv ukazovat. Svléct se v klidu do plavek u rybníka. Nestydí se za svou postavu u doktora. Neřeže je spodní prádlo. A hlavně se nemusí pudrovat jako já! Kdybych se tak mohla narodit znovu nebo třeba probudit v jiném těle!

Stačilo by na jediný den!

PONDĚLÍ

Ještě se otočím na druhý bok, říkala jsem si v duchu ležíc ve své vyhřáté posteli. Velice pomalu a pozvolna jsem zahájila obtížnou rotaci svého pětaosmdesátikilového těla. Funěla jsem a hekala jako stará lokomotiva.

Metodou válení sudů se mi odhadem v pěti minutách podařilo přesunout na levý bok. Mise splněna, pomyslela jsem si spokojeně s úsměvem na tváři. Se zavřenýma očima jsem nahmatala deku a přehodila ji přes sebe. Bylo mi tak příjemně. Cítila jsem se jako miminko v zavinovačce. Zachumlala jsem se a znovu se ponořila do příjemného světa snění.

Když vtom začal zvonit budík. Crrrr! Crrrr!

„To ne! Ještě ne!“ zvolala jsem protestně. Přetáhla jsem si peřinu přes hlavu a rohy polštáře využila k přehlučení toho uši trhajícího rámusu. Jenže jsem ho moc dobře slyšela dál.

Nevzdával to! Crrr! Crrr!

Nezbývalo než se přetočit zpět na pravou stranu a zastavit ho mechanicky, silou. Jako sumo jsem se převalila na opačný bok a budíkem silně zatřásla. Nastalo kýžené ticho. Znovu jsem se přikryla. Sice jsem věděla, že za pár minut začne zvonit nanovo, ale riskla jsem to.

Aktuální momenty klidu za to prostě stály. Ještě se mi totiž z postele vylézat nechtělo. Po třetím budíkovém zatřesení s odstupem asi patnácti minut se automaticky spustilo rádio.

Byla to taková pojistka, abych opravdu vstala.

„Dobré ráno, lidičky. Doufám, že jste se hezky vyhajali a těšíte se na nový den tak jako já!“ vzrušeně hlásal naspeedovaný moderátor.

„Jo, vole! Teď se těším ještě víc než před chvílí!“ odpověděla jsem mu a dál ležela v posteli. Vůbec se mi nechtělo ven. A do práce už tuplem ne. Čekala mě dvanáctka a celý den sedět za kasou je hnus. Budu si muset napudrovat prdel, aby se mi nespařila, pomyslela jsem si.

Bylo mi sebe sama docela líto, když mi došlo, o jakých věcech musím přemýšlet, abych zvládla den v práci. „To vy hubení nemusíte, co?“ zavolala jsem jen tak do éteru. Zakručelo mi v žaludku.

„Copak já si dám dneska k snídani?“ změnila jsem rázem svůj myšlenkový pochod. Když ne budík, tak představa o dobré snídani mě vždy spolehlivě vyhnala z postele ven.

Těžkopádně jsem vstala, oblékla si župan a namířila rovnou k lednici. První, co mi pohled do ní nabídl, byly párky. Hned se mi začaly sbíhat sliny. Popadla jsem balíček a pro jistotu zkontrolovala, zda nejsou prošlé. Co by mi mohlo pokazit den více, než zákus do kyselého párku! Rozstřihla jsem balení a vyndala tři nožičky na talíř.

Mé tlusté Já se tolik těšilo! S ním však jako na potvoru vstalo i mé druhé Já, to hubené nebo spíše takové, které si moc přálo být hubené a hned začalo komentovat: „A ty se divíš, že jsi tlustá?!“

„Ale, kuš. Na tebe a ty tvé chytré poznámky jsem akorát tak zvědavá!“ odpálkovala jsem své hubené Já a zároveň pomýšlela, jestli jsem zcela v pořádku? Jestli náhodou nepotřebuji odbornou pomoc!

„Jen si dej, Petruš! Čeká tě přece dlouhý den. A kdo ví, jestli budeš mít v práci vůbec čas se v klidu najíst!“ lákalo mě tlusté a aktuálně milejší Já.

„Viď?“ odpověděla jsem mu a strčila talíř s párky do mikrovlnky.

„Víš, kolik je v těch párcích mouky? Čteš si vůbec složení?“ začalo mě zase napomínat hubené Já.

„Náhodou je tam více než padesát procent masa!“ odvětila jsem a utvrzovala samu sebe, že jím v podstatě docela zdravě.