ZÁBLESKY MINULOSTI

MARY J. COBS

© Autorka: Mary J. Cobs

© Vydala: Marie Jakoubková - Marula

© Grafické práce: Marie Jakoubková

ÚVODEM

Jmenuji se Rosemary, ale všichni mi říkají Rosie. Nedávno jsem oslavila své pětadvacáté narozeniny. A když říkám oslavila, tak skutečně bylo co slavit. Ne že bych se nějak bezhlavě opíjela, spíše jsem po dlouhé době obklopena svými nejbližšími, měla zase radost, že jen tak jsem. Že žiji a že mě vesměs nic nebolí! Když si však nyní dovolím vzpomenout, co jsem ještě nedávno musela prožívat, je v současné době až neuvěřitelné, že jsem ještě tady. Že jsem se těch narozenin vůbec mohla zúčastnit. A že jsem se jich vlastně vůbec dožila. Zrovna zítra to budou přesně na den tři roky...

Do té osudové noci, která rázem změnila a doslova překopala celý můj tamní život, jsem si, jak se říká, žila svůj nejkrásnější sen a připadala si jako v pohádce. Já byla princezna a měla jsem i svého prince. Jmenoval se Rodger, moje láska ze střední. Láska na první pohled. Hned jak jsem ho poprvé spatřila, jsem věděla, že je to ten pravý. Do té doby jsem vlastně ani nevěřila, že láska na první pohled vůbec existuje. Myslela jsem si, že je to výmysl, možná pouhý námět pro naivní romantický film. Do reálného světa mi něco takového přišlo naprosto nepředstavitelné.

Chodili jsme spolu po celou střední a jednoho dne mě nečekaně požádal o ruku. Byli jsme oba tak mladí a naprosto bez jakýchkoliv zkušeností. Mnozí nás proto varovali nebo nám spíše doporučovali, abychom se příliš neukvapili. My jsme si však stáli za svým, a tak jsem si ve svých jednadvaceti letech prožila svůj překrásný svatební den. Odevzdali jsme si zcela svobodně svá srdce a vykročili po společné cestě. Láska jako trám. Takhle bych náš tehdejší vztah popsala. Naše vrkání bylo slyšet na kilometry daleko. Naprosto nerozlučná dvojka, siamská dvojčata. Jako dvě labutě, neváhajíc jedna pro druhou kdykoliv zemřít. Byla jsem šťastná! Byli jsme šťastni! Chvíli určitě ano!

Jak ale dokáže být realita krutá, říkala jsem si tolikrát. Jak snadno se lze z vysněné pohádky o úžasném princi rázem probudit a zjistit, že je vše úplně jinak, než jsem si celou dobu myslela!

Bylo to nějaký čas po naší svatbě. Vše vypadalo zcela normálně. Dokonce jsme se s Rodgerem začali bavit o miminku a já byla celá u vytržení, že by si na takovou změnu sám od sebe vůbec troufl. Že natolik zmužněl, dospěl a odvážil se pokročit v našem vztahu o další schůdek. Začali jsme se na naše nové role těšit! Možná proto mi tak dlouho trvalo, než jsem zjistila, že je něco jinak. Po nepatrných krůčcích jsem postupně nabývala dojmu, že se děje něco zvláštního.

Rodger se choval jinak, než jsem ho do té doby znala. Atmosféra v naší domácnosti se den ode dne měnila z příjemné pohody do velice nečekaných a důrazných zvratů. Byly to nepříjemné chvilky a já si moc přála, aby to byl všechno jen nějaký hodně zlý sen. Bohužel nebyl a já musela čelit situacím, o kterých jsem do té doby četla maximálně v knížkách nebo je viděla ve filmu.

Získala jsem totiž důkazy, že si mě Rodger vlastně ani vzít nechtěl nebo možná chtěl, ale určitě ne z lásky. Zalíbila se mu vidina bohatství. Naši jsou totiž celkem majetní a já bych po nich jednou vše mohla zdědit. Dokonce i svatbu nám celou zaplatili a jako svatební dar na mě táta přepsal polovinu svého podniku. Byl to spíše dar pro mě a to Rodger dlouhou dobu nemohl překousnout. Ve svých líbivých představách se zřejmě sám viděl jako milionář a to se mu zamlouvalo natolik, že já jsem už v tom jeho novém životě jaksi neměla místo. To nahradila jiná. O ní jsem se ale dozvěděla až později. V podstatě několik dní před mou údajnou nehodou v autě. Ale to hodně předbíhám!

Zkrátka jsem zjistila hodně blbých informací a chtěla se tomu všemu postavit čelem. I když jsem ho milovala celým svým srdcem, tohle mi natolik otevřelo oči, že láska a veškerá náklonnost byly rázem pryč. Chtěla jsem náš vztah ukončit, nechat se rozvést, odejít z bytu a raději jít zpět k rodičům. Aspoň na nějakou dobu, než bych si našla vlastní bydlení. Tato nová realita se však Rodgerovi nelíbila, neuměl nebo nechtěl si připustit, že bych odešla. Co já, spíš ty prachy se mnou! On už prostě s nimi počítal a zřejmě na ně utáhl i tu couru, se kterou si plánoval nádherný život. Jen já jsem se tam pořád nějak moc motala a bylo nutné se mě nenápadně zbavit. Přestávala jsem mu absolutně věřit. Sbalila jsem si své věci a odešla bydlet k našim. Ti se mi stali oporou v těžkých chvílích, a že tohle nebyla úplně ta nejtěžší!

…o tři roky dříve…

PROPUŠTĚNÍ Z NEMOCNICE

Celý rok a půl svého života jsem strávila v nemocnici. Většinu z toho pouze na lůžku. První dva měsíce jsem navíc byla v umělém spánku, protože zranění, kterým jsem utrpěla, nebylo vhodné léčit v bdělém stavu. Ve špitále jsem oslavila i narozeniny. No, oslava je hodně nadnesené slovo. Prostě po dobu pobytu v nemocnici jsem měla narozky, takže mi všichni přicházeli popřát hodně zdraví právě do mého nemocničního pokoje. A zdraví bylo v danou dobu skutečně dost na místě. Ještě dnes nejsem úplně v pořádku. Ostatně mě musí domů převézt na kolečkovém křesle. Nohy mi ještě neslouží tak, jak bych si představovala.

Časem budu muset zřejmě podstoupit nespočet terapií a rehabilitačních cvičení. Ale prý bych se z toho měla nakonec dostat. Alespoň tedy fyzicky. Co se psychiky týče, tam to bude asi na delší lokte. Ztratila jsem totiž paměť a nepamatuji si nic od té doby, co se mi stal tento úraz. Absolutně vymazané vzpomínky. Prázdno, zcela čisto. Vše, co vím o dané nehodě, je pouze z vyprávění od rodiny a také policistů, kteří nehodu vyšetřovali a občas se za mnou zastavili kvůli výpovědi. Bohužel jsem jim moc nepomohla. Vůbec nic si nepamatuji. I celé to vyprávění mi přijde trochu nelogické a nepředstavitelné.

Prý jsem jela po dálnici a v naprosto přehledné zatáčce jsem najednou stočila volant a vyjela ze silnice přímo do stromu. Ten tam byl snad jediný a čekal na mě. Divné mi na tom přijde hlavně to, že já moc neřídím. Kdykoliv jsme někam s Rodgerem jeli, on byl řidič. Tak proč jsem teď sedla za volant já a vydala se ještě k tomu někam po dálnici? Ani do práce nepotřebuji jet přes dálnici! Myslím na to den co den a snažím se vybavit si cokoliv, co by mi trochu osvětlilo paměť. Minimálně bych chtěla pomoci těm policistům, když už nic jiného. Ale zatím prostě nic, ať se snažím sebevíc.

Sestřička mi zrovna přinesla propouštěcí zprávu a my konečně mohli vyrazit směrem k domovu. Takovou dobu jsem na tuhle chvíli čekala, tolikrát si tento moment představovala a konečně byl tady. Já se skutečně dočkala. Konečně jsem jela domů, do svého pokoje a hlavně do své postele. Tam jsem se těšila ze všeho nejvíc. I když jsem nohy ještě úplně necítila, stejně se na tom nemocničním lůžku tak špatně leželo. Je hrozně nepohodlné a proležené od všech těch pacientů. Měli by častěji měnit matrace, říkala jsem si v duchu

„Ááááá, tady máme naši krásku!“ zakřičel můj otec a rozeběhl se za mnou. Popadl držadla u vozíku a rovnou si to se mnou nasměroval k výtahům.

„Pomalu, tati. Jedeš se mnou jako blázen!“ napomenula jsem ho a držela se co nejpevněji madel z obou stran křesla. Asi měl také velkou radost, že už konečně jedu domů.

„Promiň, zlatíčko. Neuvědomil jsem si, že by ti ta jízda mohla být nepříjemná,“ omluvil se a zpomalil.

„To je v pohodě. Já se nebojím, jen chci dojet domů aspoň trochu pohromadě. A pak ten vozík už také není nejnovější, tak aby ještě chvíli vydržel!“ snažila jsem se vysvětlovat.

„Zanedlouho už vozík potřebovat nebudeš. Určitě se brzy postavíš na nohy a budeš běhat jako dřív. Uvidíš, srdíčko naše!“ uklidňoval mě a povzbuzoval zároveň.

„Já vím!“ odvětila jsem. Vtom se otevřely jedny dveře výtahu a my mohli nastoupit. Byl to strašně zvláštní pocit. Po tak dlouhé době se opět dostat ven na čerstvý vzduch. Těším se. Těším se domů.

Cesta autem byla svižná. Utíkalo to. Hlavně jsem se pořád dívala z okénka a sledovala vše kolem. Rok a půl jsem tu nebyla, rok a půl jsem jen civěla na zdi svého pokoje ve špitálu. Teď už ale jedu domů a tam čeká mamka a jistě něco dobrého uvařila. Na to já mám čich. Proč by jinak také nepřijela do nemocnice? Určitě pro mě připravili nějaké překvapení a ona doma hlídá a čeká, než zastavíme s autem před domem. A taky že jo! Už z dálky byl vidět obrovský transparent s nápisem „Vítej doma!“ Musím říct, že takhle jsem si to tedy úplně nepředstavovala, ale dobrý. Mají prostě radost a já vlastně taky.

Když jsme dorazili na parkovací místo, seběhlo se kolem auta snad dvacet lidí. Všichni mi chtěli pomáhat, všichni mě zdravili a vítali. Úplný uvítací výbor. Nepřipadala jsem si ale jako nějaký lazar, takže jsem jim upřímně poděkovala a poprosila je o trochu prostoru. Nepotřebovala jsem zase tolik péče. V nemocnici jsem si ji užila až dost. Bylo na čase, abych se zase starala sama a postupně si zvykala na nové situace. Musela jsem se naučit znovu žít, i s tím podělaným vozíkem. Zvykat jsem si na něj ale nechtěla. Věřila jsem si, že se ho co nejdříve zbavím!

Mamka pro mě připravila vskutku parádní oslavu na uvítanou. Spousta dobrého jídla, příjemných lidí a ještě vřelejších úsměvů a povzbudivých řečí. Někteří se mě vyptávali na tu nehodu, jestli jsem se s tím vším už vyrovnala. Na to jsem jim ale nedokázala odpovědět, protože jsem si jednoduše stále nic nepamatovala. Připadalo mi, jako by všichni věděli něco, co mi ani nechtěli říct nebo se dokonce báli. Možná mé reakce, nebo aby mě tím ještě víc nerozhodili? Snad se brzy rozvzpomenu, říkala jsem si v duchu.

Asi po hodině strávené doma jsem na sobě začala pociťovat docela slušnou únavu, hlavně z toho převozu domů a uvítací večírek byl pro mě též náročný. Rozhodla jsem se z oslavy odebrat do svého pokoje a konečně si lehnout do vlastní postele. Tam mi pomohli naši. Jak dlouho trvala oslava, už nevím. Usnula jsem. Hodně tvrdě jsem usnula a zdál se mi dost zvláštní sen.

PODIVNÝ SEN

První spánek doma po tak dlouhé době a hned se mi zdály skoro noční můry. Ocitla jsem se v jakémsi pokoji. Nic jsem v něm nepoznávala. Vybavení v pokoji mi nebylo ani trochu povědomé. Vypadalo to tam možná jako někde ve sklepě nebo v dost neupraveném bytě. Byla jsem tam úplně sama, tedy alespoň v prvních chvílích.

Po několika minutách se za dveřmi ozval zvuk, který připomínal cinkání klíčů. Napadlo mě, že jsem tam zřejmě zamčená. A má myšlenka se vzápětí potvrdila. Někdo, pro mě zatím neznámá osoba, vsunul klíč do klíčové dírky a dvakrát jím otočil. Sledovala jsem, jak se klika u dveří pomalu pohybuje směrem dolů. Náhle v ní cvaklo a dveře se začaly opatrně otevírat. Nevím, proč tak pomalu.

Nakukovala jsem za ně, abych co nejdříve uviděla obličej člověka, který mě tu zřejmě zamkl. Ze stínu, který se u dveří vytvořil právě zapadajícím sluncem, se vynořila vyšší postava. Podle stavby těla jsem měla hned jasno. Byl to Rodger.

V tu chvíli mi přejel mráz po zádech. Ani ne proto, že bych se jakkoliv lekla, ale spíše jsem si v tom snu najednou uvědomila, že po celou dobu pobytu v nemocnici jsem si na něj ani jednou nevzpomněla. Úplně jsem jej vymazala z paměti a ani naši o něm nikdy nepromluvili jediným slůvkem. Jak jsem na něj mohla vůbec zapomenout? Pamatuji si, že jsme se ještě před tou mou údajnou nehodou dost pohádali a já chtěla od něj odejít a nechat se rozvést. Ale pak už dál nic nevím. Jako by se veškeré další vzpomínky úplně vymazaly z mé hlavy. Byly prostě pryč. A teď jsem tam stála přede dveřmi, vnímajíc že se jedná o pouhý sen a jen jsem na něj tupě zírala. Přemýšlela jsem, kde vlastně mohl celou tu dobu být?