SARA GOODMAN CONFINO

NĚCO MÁ

ZA LUBEM

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka buď vymyslela, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Text Copyright © 2022 by Sara Goodman Confino

Published by Lake Union Publishing, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Cover design by Philip Pascuzzo

Translation © Žaneta Ziecinová

Original English title: SHE'S UP TO NO GOOD

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-566-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-567-0 (mobi)

Mé babičce

KAPITOLA 1

„Někoho jsem poznal.“

Ani jsem nezvedla oči od telefonu, seděla jsem na gauči s nohama stočenýma pod sebou a projížděla nabídky realitních kanceláří. „Jé! To jsem ti chtěla říct, já taky. Pamatuješ si na tu holku s tím příšerně uštěkaným psem? Jmenuje se Vanessa. A je docela milá. Už ji sleduju na Instagramu.“

„Ne. Já…“ Brad se zarazil, odkašlal si a zkusil to znovu. „Chci ti říct, že jsem někoho poznal.“

Tentokrát jsem vzhlédla a přimhouřila oči. „To znamená co?“ Neodpověděl. Stál tam se svěšenými rameny a ztrápeným výrazem v obličeji, jako by se připravoval na útok. Podívala jsem se na jeho levou ruku a viděla, že si palcem pohrává s prstýnkem z bílého zlata, který poslední čtyři roky nosil, a sevřely se mi útroby. „Ach tak.“

Svalil se do křesla proti mně. „Jenno, je… je mi to moc líto.“

Hlasitě jsem si povzdechla a kývla. „No tak. Už je po všem, viď? Zajdeme… zajdeme si do poradny a… zvládneme to. Tohle se… lidem… stává… a překonají to.“

Vykulil oči. „Ne.“

„Jak to myslíš, ne? Ne, jako že jsi to s… ní ještě neskončil? Nebo že nechceš?“

„Je mi to líto.“

Neuvědomila jsem si, že mám pořád v ruce telefon, dokud jsem s ním nemrštila přes sedačku. „Přestaň to pořád opakovat!“ Trhl sebou a mně se začínalo dělat špatně od žaludku, ale překonala jsem to a vzchopila se. „Ale… vždyť hledáme dům.“

„Já vím.“

„A chtěli jsme se začít pokoušet o dítě, jakmile bychom se do toho domu přestěhovali.“

„Já vím.“

„A ty… jsi lhal… když jsi říkal, že to chceš?“

„Ne… že bych zrovna lhal. Chci děti. A myslel jsem, že by nám to mohlo pomoct. Hele, nikoho jsem nehledal. Prostě se to tak seběhlo. A díky tomu jsem si uvědomil, jak jsme byli nešťastní.“

„Já jsem byla šťastná!“

Zdálo se, že chce něco namítnout, a já v to doufala. Ne že bych se snad chtěla hádat, ale kdyby byl ochoten se pohádat, znamenalo by to, že ještě máme nějakou šanci. Že bych ho mohla přivést k rozumu. Jenže on hned otočil. „Dobře, já jsem nebyl. V jednom kuse se hádáme. Skoro spolu nespíme. A mám už dost předstírání, že je všechno perfektní, když prostě není.“

Zhluboka jsem se nadechla. Měl v podstatě pravdu. Hodně jsme se hádali. A sex? Nemohlo to být tak dlouho, nebo ano? Ne, nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsme spolu naposledy spali, ale nemohlo to být déle než… Zarazila jsem se. Pokud jsem musela počítat, nebylo to dobré znamení. Ale… to nemuselo nutně znamenat, že jsme byli nešťastní. Možná se v základech objevilo pár trhlin, ale to by se určitě dalo spravit.

„Můžeme na tom zapracovat. Můžeme k někomu zajít. Můžeme… jet na dovolenou. Vypadnout odtud. Jenom my dva. Zase si k sobě najít cestu. Na chvíli to miminko odložit. Chci říct, ne na moc dlouho. Nemládneme. Ale na chvíli. Dokud nebudeme stát nohama pevně na zemi. Vrátíme se do toho resortu, kde jsme byli na líbánkách – říkáme to už roky, že bychom se tam měli vrátit. Byli jsme tam tak šťastní. Pojedeme tam a prostě… všechno napravíme.“

Brad zavrtěl hlavou. „Já už nechci nic napravovat. Nemělo by to být takhle těžký. Nám dvěma to vždycky líp klapalo na papíře než ve skutečnosti. A s Taylor je to zkrátka… snadný.“

„Taylor? Je jí dvacet dva, že jo? Opouštíš mě kvůli klišé.“

Naklonil hlavu ke straně, aby si křupnul krkem, a já nakrčila nos. Věděl, že nemůžu vystát, když tohle dělá, a zjevně mu na tom už nezáleželo. „Nevidíš to? Přesně o tomhle mluvím. Je ti úplně jedno, že já nejsem šťastnej. Záleží ti jenom na tom, jak budeš vypadat, až to budeš říkat ostatním lidem.“

Nechápavě jsem na něj zírala. Jak se opovažoval chovat se, jako bych byla povrchní a nezáleželo mi na jeho pocitech, když to byl on, kdo opouštěl mě kvůli dvaadvacetileté holce?

Otevřela jsem ústa k námitce. Chtěla jsem mu říct, že to byl on, komu nezáleželo na mých pocitech. Ale vyšlo z nich jen špitnutí.

„Ale vždyť jsme manželé.“

Brad se předklonil, lokty si opřel o kolena a mluvit laskavým hlasem, ale já jsem přes hukot ve svých uších slyšela pouhé útržky frází. Nejsem jsem šťastnej už dlouho… uvědomil jsem si, že se mi ulevilo, když jsi neotěhotněla… hrozně jsme se hádali… už tě nemiluju… oba si zasloužíme něco lepšího.

Přerušila jsem ho uprostřed věty. Nevstřebala jsem sice všechno, co říkal, ale slyšela jsem toho dost. „Takže to ani nezkusíš?“

„Nezlob se.“

„Ale… vždyť jsme si zrovna objednali ten cyklotrenažér od Pelotonu. Ještě ani nepřišel!“

Zakroutil hlavou a trochu protočil panenky. „Můžeš si ho nechat.“

„Na tom přiblblým cyklotrenažéru mi vůbec nezáleží!“ Škubnul sebou. Pohlédla jsem na něj. „Takže co? Prostě… odcházíš?“

Znovu si odkašlal a tentokrát mě píchlo v hrudníku, když jsem si uvědomila další problém. „Ano, dneska. Ale ty tu můžeš zůstat, jak dlouho budeš potřebovat, než se rozhodneš, co chceš dělat dál. Ale…“ Zvedla jsem ruku a on se odmlčel. Věděla jsem, co bude následovat. Tenhle byt byl jeho ještě před naším sňatkem. Nikdy mi nepatřil. A jako učitelka na druhém stupni základní školy jsem věděla, že takový byt je hodně, hodně mimo moje finanční možnosti. „Pomůžu ti, s čímkoliv budeš potřebovat, aby ses časem postavila na vlastní nohy.“

„Asi budu potřebovat právníka, abych se dozvěděla, jak tyhle věci fungují.“ Pokoušela jsem se vyvolat nějakou odezvu. Brad byl právník a tohle muselo bolet. Přesto přikývl.

„Ten byt prodám. A dám ti půlku.“

Znovu mi spadla brada, tentokrát jsem mu chtěla říct, že jeho peníze nechci, ale zase jsem pusu rychle zavřela. Jestli chtěl zničit všechno, co jsme vybudovali, a nechat mě samotnou a bez domova ve čtyřiatřiceti letech, neměla bych odejít jen se směšně drahým cyklotrenažérem. Téměř neznatelně jsem přikývla.

Zvedl se a vydal se ke dveřím, kde zvedl tašku, kterou jsem si nevšimla, že si sbalil. „Omlouvám se,“ řekl ještě jednou ode dveří, stáhl si snubní prsten a nechal ho na malém stolku, kam jsme dávali poštu. A najednou byl pryč.

Zabořila jsem obličej do dlaní a začaly mi téct slzy z frustrace nad vlastní neschopností. Jak se tohle mohlo stát? ptala jsem se sama sebe. Byly jsme spolu šest let. Šest let! A potom jako blesk z čistého nebe…?

Ale byl to skutečně blesk z čistého nebe? ozval se slabý hlásek v mojí hlavě. Teď, když jsem znala kontext… Poslední dobou se hodně usmíval do telefonu. Na mě se takhle už dlouho neusmíval – kdy se na mě přestal takhle dívat? Nikdy jsem se ho nezeptala, proč se tak usmívá. Pravdou bylo, že mi to bylo lhostejné. Mělo mi na tom záležet. Měla jsem se zeptat. Mělo mi dojít, že se něco děje, když přestal chtít sex. Nejspíš mi ani nemělo být jedno, když jsem přestala chtít sex já, což bylo dlouho předtím, než přestal chtít on.

Ale já jsem nic z toho neudělala.

Zaklela jsem a prolomila ticho v místnosti. Bylo tam příliš velké ticho. Rozhlédla jsem se po svém domově v uplynulých pěti letech a dívala se na něj novýma očima.

Tenhle byt… No, vždycky byl jenom přestupní stanicí. Ještě předtím, než jsme se vzali, plánovali jsme koupit dům, ve kterém bychom založili rodinu. Tohle neměl být náš domov napořád.

A tam možná začaly naše problémy. Já se chtěla stěhovat a mít děti už před čtyřmi lety. Ale Brad na každém domě našel něco špatného. Nebo mu nevyhovovalo načasování kvůli práci. A kdykoli jsem začala o miminku, připomněl mi, že chce, abychom se nejprve usadili v novém domě.

Na jednu stranu jsem byla ráda, že ten byt hodlá prodat. Nemusela jsem si ho tu představovat s nějakou čerstvě promovanou blondýnou s laníma očima, co se směje každému trapnému vtipu, který on vypustí z úst. Ale na druhou stranu, proč nebyl ochotný tenhle krok udělat se mnou?

Zhluboka jsem se nadechla. Tohle zvládnu. Jistě, bolelo to, ale přežila jsem až doteď sto procent všech strastí, které mi osud nachystal. Tahle nebude tou, co mě zničí. Pár týdnů si budu lízat rány a potom… No, zkrátka vymyslím nějaký plán. Protože musím.

Aby k tomu mohlo dojít, bylo nutné odejít. Okamžitě. Zůstat v tomhle bytě, byť jen přes noc, by mi přitížilo.

„Tohle není můj domov,“ řekla jsem nahlas a zvedla svůj telefon ze sedačky, kam jsem ho předtím odhodila.

Cítila jsem, jak mi poklesla ramena, když jsem ho odemkla a spatřila dům, který jsem si prohlížela předtím, než Brad odpálil svou bombu. Bylo by to dokonalé místo pro založení rodiny. Moje imaginární děti začaly praskat jako bublinky a mizet ve vzduchu.

S povzdechem jsem aplikaci zavřela, zhluboka se nadechla a naposledy se podívala skrz balkonové dveře na siluetu Washingtonu. Potom jsem otevřela kontakty, vytočila číslo a přiložila si telefon k uchu.

„Ahoj zlatíčko. Copak se děje?“

Hlas se mi zlomil a rozbrečela jsem se naplno. „Můžu se na chvilku vrátit domů, mami?“

KAPITOLA 2

O šest měsíců později

Moje matka vešla do obývacího pokoje a postavila se přímo před obrazovku televize.

„Hej!“ okřikli jsme ji s tátou podobným tónem.

„Mami, překážíš.“

Pozvedla obočí a založila ruku v bok. „Já že překážím? Měla jsem za to, že tohle je můj dům.“ Táta zvedl ovladač z polštářku mezi námi, vypnul televizi a nenápadně se ode mě kousek odsunul.

„Ehm. Dobře. Promiň?“ Podívala jsem se na tátu a pohledem se ho ptala, co se to s mámou děje. Neodpověděl. Jeho prsty byly zjevně mnohem zajímavější.

„Jenno, je sobota večer.“

„Chceš se s námi dívat na film?“

Rychle zamrkala a povzdechla si. „Chci, abys šla pryč.“

Sevřel se mi žaludek. Byla to moje máma. Neměla by mě vyhazovat, přestože mi bylo skoro pětatřicet a na neurčito jsem se utábořila ve svém dětském pokojíčku. „Kam bych měla jít? Přes léto nedostávám výplatu.“

„Nemyslela jsem to tak, že se máš odstěhovat. Vlastně ano, myslela. Musíš se odstěhovat. Ale nemyslela jsem dneska večer. Chtěla jsem tím říct, že musíš začít chodit ven a potkávat lidi. Něco podnikat. A ne, že budeš v sobotu večer se svým otcem sledovat Caddyshack. Jinak tu takhle budeš žít, dokud nebudeš stejně stará jako my.“

„Je to Na Hromnice o den více,“ vstoupil do toho táta. „Na Caddyshack jsme se dívali včera. Dávají všechny filmy Billa Murrayho.“ Máma se na něj nevěřícně zadívala a on okamžitě zmlkl.

„Chodím ven,“ zamručela jsem.

„Poslední zvonění na konec školního roku se nepočítá.“

„Kam chceš, abych chodila, mami? Všechny moje kamarádky jsou vdané. Nechodí do baru. Sedí doma. Většina z nich se svými dětmi.“

„A jestli nezačneš chodit ven, tak se do tohohle stadia nikdy nedostaneš.“

 Z toho nespravedlivého nařčení mě v očích začaly pálit slzy. „Dostala jsem se tam. Ještě nejsem ani rozvedená.“

„Za to si můžeš sama. Kdybys podepsala tu dohodu o vypořádání a nechala ho ji podat, byla bys volná během pár měsíců a nemuselo se to táhnout rok. A kdybys mu vyšla vstříc dřív, prodal by byt a pak bys měla peníze a mohla se přes léto přestěhovat.“

Nazlobeně jsem překřížila ruce na prsou. Brad si rozhodně zasloužil, abych ho nechala čekat celý rok, než mu vyplním rozvodové papíry. Nehodlala jsem mu to usnadnit tím, že bych prohlásila, že je naše odloučení oboustranné, aby s Taylor mohli chodit bez výčitek svědomí. Přestože stalking na sociálních sítích prokázal, že to není zrovna dvaadvacetiletá blondýna, nechovala jsem ke své náhradě zrovna ušlechtilé city.

Matka se nenechala zastrašit. „Ty vdané kamarádky taky předtím byly samy. A měla bys zkusit rande on-line. Založit si účet na Tinderu.“

„No fuj! Mami! To je hlavně na sex!“ Táta naznačoval, jako že se dusí polštářem.

„Tak na Match.“

„To je pro mnohem starší lidi.“

„Jdate.“

„To je pro ty, co se zoufale chtějí vdávat nebo ženit.“

„Poslyš, je mi jedno, co z toho použiješ, ale je načase, abys začala chodit ven a poznávala nové lidi. Vzala sis vůbec podprsenku nebo se nalíčila od doby, kdy skončila škola?“ Otec našel na sedačce kousek zatrženého vlákna, který zcela pohltil jeho pozornost. „Neříkám, že se musíš hned znovu vdát, ale musíš něco dělat. Chápu, že ses potřebovala na chvíli schovat, ale čeho je moc, toho je příliš. Nemůžeš natrvalo žít ve svém dětském pokojíčku. Nejsi na střední škole. Za pár týdnů ti bude třicet pět. Je nejvyšší čas, aby ses dala dohromady.“

Podrážděně jsem vstala a beze slova zamířila ke schodům. Málem jsem bouchla dveřmi od pokoje, ale to by jenom potvrdilo její slova, takže jsem je za sebou tiše zavřela a obešla Peloton, který v místnosti zabíral strašně moc místa; přesto jsem trvala na tom, že si ho nechám. V aplikaci jsem našla Taylor, a ta na něm jezdila denně. To sice nedokazovalo, že spolu žijí, ale pravděpodobně ano, nejspíš Brad pořídil další, protože i on se, alespoň podle aplikace, účastnil jedné čtyřměsíční výzvy.

Svalila jsem se na manželskou postel, která mi v patnácti připadala obrovská, když jsem ji dostala místo jednolůžkové. Teď mě z ní bolela záda, protože matrace byla dvacet let stará a mojí páteři bude za pět let čtyřicet. Co si jenom počnu?

Skutečnost byla taková, že jsem na žádné rande jít nechtěla. Ale ani se mi nestýskalo po Bradovi. Abych řekla pravdu, tak vůbec. Chrápal. Často se choval povýšeně. Moji práci považoval za méně důležitou než tu svoji. A měl příšerný vkus na hudbu a filmy.

Spíš jsem se cítila prázdná. Jako by někdo vzal vykrajovátko na meloun a vydlabal ze mě moji podstatu. Jistě, pořád jsem vypadala jako Jenna. Ale zjištění, že můj život byla jedna velká lež, si vybralo svou daň. Ještě jsem nebyla připravená se znovu vynořit, přiznat prohru a začít znovu. Zkrátka jsem neměla novému partnerovi co nabídnout. Studna vyschla.

Zasloužila by si, abych si domů přivedla někoho z Tinderu, pomyslela jsem si a představila si výraz v matčině tváři, až by nějaký cizí týpek přišel ráno do kuchyně bez trička a napil se mléka přímo z krabice. Říkala jsi, že mám vyzkoušet Tinder, řekla bych jí a pokrčila při tom ledabyle rameny. Moji rodiče sice doma mléko nemívají, matka používá sušené a otec má intoleranci na laktózu, ale známosti na jednu noc pokaždé musí pít mléko přímo z krabice polonazí. To je jasná věc.

Moje nejlepší kamarádka z práce znala nějakého muže, se kterým mě chtěla seznámit. Ta představa mi naháněla hrůzu, ale kdybych šla na rande, měla bych od matky minimálně na měsíc pokoj. A víc jsem nepotřebovala. Ještě jeden měsíc. Možná dva. Potom se budu cítit víc sama sebou.

Snad.

KAPITOLA 3

Několik následujících dní jsem se matce vyhýbala, jak to jenom šlo. Obnášelo to spoustu poslouchání za dveřmi a plížení se do kuchyně pro jídlo v prapodivném čase. Kdybych byla neviditelná, možná by zapomněla, že tam jsem. Jako ta žena, která žila roky ve zdech něčího domu, než se o ní dozvěděli.

Ve čtvrtek jsem ale uslyšela nezaměnitelné zvuky doprovázející příjezd mojí babičky, a po nich následovalo tiché klepání mého otce. „Babička má ten šílený výraz v očích,“ řekl, když jsem ho pustila dovnitř. „Víš, že se s mámou vždycky pohádají, když se tu takhle objeví. Nesmíš mě s nimi nechat o samotě.“

Povzdychla jsem si, ale slíbila jsem, že přijdu dolů. Existovala velká šance, že se babička postaví na moji stranu. Hlavní způsob zábavy Evelyn Goldové spočíval v provokování jejích dvou dcer, což obvykle hrálo ve prospěch jejích vnoučat. Sice se stejně tak rychle bez okolků pustila do nás, ale když se poblíž nacházely naše matky, většinou k tomu nedošlo. Kdyby mučení dcer bylo druhem umění, práce mojí babičky by patřila do Louvru.

Nicméně, když jsem se posadila k jídelnímu stolu, babička obrátila svůj pohled, pronikavější než kdy jindy, přestože jí bylo skoro osmdesát devět, na mě, svoji nejstarší vnučku. „Poustevnice je naživu,“ řekla a pousmála se. „Podle toho, co mi Anna říkala, jsem se domnívala, že budu tenhle dům muset podpálit, aby ses na mě přišla podívat.“

Matka stáhla rty do úzké linky. „Dolů chodí. Jenom nevychází z domu.“

„Kdo by chtěl v dnešní době vycházet ven? Všechno máš uvnitř, když máš Google a Facebook. Navíc je tam strašně vlhko.“ Mrkla na mě. „Zůstaň si ve svém kokonu, dokud nebudeš připravená vytáhnout paty.“

„Nepomáháš, mami,“ konstatovala máma.

„Tobě možná ne. Jenno, drahoušku, pomáhám?“ Táta se začal smát, což ihned zamaskoval kašláním, jakmile po něm máma vrhla významný pohled. Babička našpulila rty. „Když se nad tím zamyslím, raději neodpovídej. Nechtěla bych tě dostat do maléru.“

Máma zakroutila hlavou a změnila téma. „Už mají termín té svatby?“

„Čí svatby?“ zeptala jsem se.

„Tvé sestřenice Lily. Bere si chlapce ze svého bloku,“ odpověděla babička.

Měla na mysli její blog. Pozvedla jsem obočí. „A vážně se vdává?“

„Vypadá to tak.“

„Hmm. Hodně štěstí s hledáním holky, která jí bude ochotná jít za družičku.“

Babička mávla rukou ve vzduchu. „To už odnesla voda. Je to už strašně dávno.“

Otevřela jsem ústa, abych namítla, že to bylo před pár měsíci, ale zarazila jsem se. Nebylo. Uplynul už rok, co šla moje sestřenka za družičku na pět svateb během jednoho léta a zničila si život psaním blogu, ve kterém pomlouvala nevěsty. A ten blog samozřejmě obletěl internet. Lily vždycky měla zálibu v dramatu, což se, upřímně řečeno, zřejmě v rodině dědilo. Jak by také ne, když jsme měly společnou krev s naší babičkou. Ale vážně už to byl rok? Takže jsem bydlela ve svém dětském pokojíčku už… Panebože.

„Mám radost za ni,“ zamumlala jsem vlažně.

Babička se na mě znovu přísně podívala, ale potom natáhla ruku a poplácala mě po mojí. „Brad nebyl ten pravý,“ pronesla, „uvidíš. Mně se nikdy nelíbil.“

Nemohla jsi mi to říct před šesti lety? pomyslela jsem si. Ale babička obrátila svou pozornost zpátky k matce.

„Někdy na jaře, myslím. Tam, kde bydlí. Nechtějí nic velkého ani honosného.“

„Jsem ráda, že jí to vyšlo,“ pronesla máma, „Joan musí být štěstím bez sebe.“

Babička obrátila oči v sloup, ale mihl se v nich záblesk pobavení. „Joan plánuje obrovskou svatbu. Koneckonců, je to její poslední. Chce to zakončit s plnou parádou.“

Matka zaťala zuby. Byla jsem nejstarší ze tří dcer. Beth bylo jednatřicet a právě se jí narodilo druhé dítě. Ale Lindsey bylo dvacet devět a nezdálo se, že by se v nejbližší době chtěla usadit. A skoro třicetiletá neprovdaná dcera spolu se skoro pětatřicetiletou, brzy rozvedenou dcerou způsobovaly, že matka v celoživotním soupeření mezi sestrami značně zaostávala.

„Ale,“ pokračovala babička a překrojila plátek kuřecího masa na svém talíři, „nepřijela jsem sem dnes proto, abych mluvila o Lily.“ Napíchla si malý kousek masa na vidličku. „Přijela jsem se rozloučit.“

Krev mi ztuhla v žilách. Rakovina. Musela to být rakovina. Nevypadala nemocně. Ale ona vypadala pořád stejně. Když jsem naproti sobě zaslechla neznámý zvuk, zrychlil se mi dech. Podívala jsem se na matku, která zbledla k smrti a přitiskla si ruku k ústům. „Ach, mami,“ vyhrkla.

Babička odložila vidličku, otřela si ubrouskem rty a sledovala, jaký na nás měla její slova dopad. „Nač ten povyk. Za týden či dva se vrátím. A budu s sebou mít tu telefonní Apple věc.“

„O… čem to mluvíš?“

„Jedu domů. Do Herefordu. Zítra.“

„Jedeš… Cože?“

Přikývla.

„Proč?“

„Mám tam nějaké zařizování.“

„Jaké zařizování?“

„Své vlastní.“ Překřížila ruce na hrudi.

Máma se na ni pozorně zadívala. „A jak se tam dostaneš?“

„Jak asi, autem, samozřejmě.“

„To rozhodně ne.“

Po takovém vyhlášení války babička okamžitě významně ožila. „To rozhodně ano. Jela jsem tam tisíckrát.“

„V posledních třiceti letech ne!“

„Nevíš o všem, co jsem dělala. A chtěla bych vidět, jak mě zastavíš.“

„Mami. Je ti skoro devadesát. Nemůžeš řídit celou cestu z Marylandu až do Massachusetts.“

„To si jenom myslíš!“

Máma otevřela pusu, aby něco namítla, ale zastavil ji hlas: „Já ji tam odvezu.“

Ten hlas patřil mně.

„Ty?“ zeptala se máma.

Přikývla jsem.

Babička se opřela do židle a obdivně se na mě podívala: „Proč?“

„Ehm.“ Odpověď jsem neznala. Obrátila jsem se na matku. „Říkala jsi, že musím začít chodit ven.“

„Myslela jsem na rande!“

„No… a… já nikdy v Herefordu nebyla.“

„Ale ano, byla,“ opáčily obě naráz.

„B… byla?“

„Vzaly jsme vás tam s Beth, když jste byly malé,“ řekla matka. „Tamní pláž jste si zamilovaly.“

Najednou jsem si představila, jak stojím na skalním molu a dívám se na maličkého hada, který se plazí podél kaluže po přílivu. „Ty skály?“

Babička přikývla. „Až to uvidíš, vzpomeneš si. Máš to v krvi.“

Tím jsem si nebyla tak jistá, přesto jsem pokračovala. „A… ehm… všem to pomůže. A stejně nemám nic lepšího na práci.“

Babička na mě kývla. „Běž si sbalit. Odjíždíme v osm. Chci tam přijet před večeří.“

* * *

Máma mi zaklepala na dveře, zatímco jsem balila, pak vešla dovnitř a posadila se na okraj mojí postele. „Babička už odjela?“ zeptala jsem se.

„Ano, odjela. Kéž by nejezdila potmě, ale odmítá jezdit Uberem.“

„Dokáže tu aplikaci vůbec ovládat?“

„Myslím, že dokáže mnohem víc, než říká.“ Zarazila se. „Ale taky už nezvládá mnohem víc, než si myslí. Nedovol jí, aby se příliš přepínala.“

Nakrčila jsem nos. „Podařilo se někdy někomu babičku v čemkoli zastavit?“

„Jednou nebo dvakrát.“ Zlehka se pousmála. „Ale ty na ni musíš dávat pozor. Její srdíčko už není, co bývalo. Občas poplete prášky. A rozhodně nesmí pít. Její doktor se o tom vyjádřil dost jasně.“ Matka poslední dobou trvala na tom, že bude babičku doprovázet k lékaři, částečně kvůli záměně léků, ale především kvůli babiččinu notorickému lhaní. Kdyby máma nebyla v ordinaci s ní, nejenže by babička doktorovi odvyprávěla spoustu přehnaných historek, ale ani by se nikdy nedozvěděla přímou odpověď na otázku, jak je na tom babička se zdravím. Překvapilo mě, že babička takový zásah do soukromí toleruje. Nejspíš to znamenalo, že v některých ohledech trochu přibrzdila. Nikdy by to nepřiznala, ale ta záměna léků a následná dezorientace ji dost vyděsily.

„Zvládne to?“

„Myslím, že s tebou bude v pořádku. Sama? Ne.“

„Dobře,“ přikývla jsem a podívala se na oblečení přehozené přes postel a Peloton. „Jaké je tam počasí? Nevím, co si zabalit.“

Na mámině tváři se objevil upřímný úsměv. „Chladněji než na plážích tady. Určitě si vezmi pár mikin. A nějaké dlouhé kalhoty. V noci tam bývá celkem zima. Budeš potřebovat tenisky. Město leží na kopci a některé cestičky jsou dost skalnaté.“ Odmlčela se. „Nebo aspoň bývaly. Hodně dlouho jsem tam nebyla. Určitě se toho hodně změnilo.“

„Proč jsi tam přestala jezdit?“

„No, víš, Samova žena prodala chatu. Trávili jsme tam každé léto, když jsme byli s Joan a Richiem malí. Ale když děda nedělit, přenechal chatu Samovi a Louise ji po jeho smrti prodala. Takže jsme tam neměli kde bydlet, a protože babička s dědou už nežili…“ Zarazila se a pokrčila rameny. „Tenkrát, když jsme tam jely s tebou a Beth, se všechno pokazilo. Tvoje babička se… Všechno se změnilo. A… nevím. S malými dětmi to byla hrozná dálka, raději jsme vás brali do Ocean City.“

„Takže plavky, obvyklé věci na pláž, ale taky teplejší oblečení?“

„Plavky ano, pokud chceš ležet na pláži. Koupat se nebudeš.“

„Je tam špinavá voda?“

„Cože? Ne! Voda je tam překrásná. Jenom studená.“

Přidala jsem ještě dvoje plavky i s ladícími přehozy. Netušila jsem, jestli se skutečně dostanu na pláž, ale pokud ano, celý tenhle bláznivý plán by alespoň stál za to.

„Vezmi si i normální oblečení. Nevím, jestli budete bydlet poblíž pláže. Třeba budete ve městě, což je pět mil daleko.“ Přidala jsem na hromadu dvoje letní šaty, svetr, několikery džíny a pár triček. „Měla bys jít spát,“ upozornila mě, „je to dlouhá cesta, když ji budeš muset celou odřídit sama.“

Obrátila jsem oči v sloup. V posledním ročníku na vysoké jsem musela o jarních prázdninách ujet celou cestu z Daytony do Washingtonu, poté co se moje praštěné kamarádky rozhodly popíjet koktejly hodinu předtím, než jsme se musely odhlásit z hotelu. Někdo nás musel dostat domů a já jsem byla ta zodpovědná.

Jistě, v uplynulých pěti letech většinou řídil Brad, když jsme někam jeli, ale věděla jsem, že to zvládnu. Kromě toho, moje babička nemohla být horší než tři opilé vysokoškolačky. A vypadnout z domu svých rodičů, i když jenom na výlet s babičkou, se zdálo být vítanou změnou.

KAPITOLA 4

„Pojedeme mým autem,“ prohlásila babička a přes svoje legračně veliké brýle vrhla pohled na moje BMW. Auto byla úplně první věc, po které jsem se dívala, když mi Brad poslal dohodu o vypořádání majetku – bylo by moje okamžitě po jejím podpisu.

Pohlédla jsem na babiččin otlučený lexus, nakřivo zaparkovaný u silnice. „Proč? Moje je novější. A ve tvém není žádná navigace.“

„V tvém by nebyla žádná legrace. A já německým autem nepojedu.“

„Co je špatného na německém autě?“

Založila ruku v bok. „Napadá mě zhruba šest milionů důvodů, co je na něm špatného, mladá dámo. A teď si nalož zavazadla do mého kufru. Musíme jet.“

Spadla mi brada. „Nechceš jet v mém autě kvůli holokaustu?“

„Že se to nestalo ve tvojí době ještě neznamená, že se to nestalo vůbec. Stalo se to v té mojí a já německými auty nejezdím. Nelíbí se ti to? Tak se mnou nejezdi.“

„Já…“ Zarazila jsem se. Tohle nezačínalo dobře. A pokud to byla předzvěst toho, co mělo následovat, moje babička by mohla být mnohem horší než auto plné opilých holek. Zhluboka jsem se nadechla. „Dobře. Dojdu si pro věci. Má tvoje auto aspoň bluetooth?“

„Modrozuba? To je nějaký pirát nebo co? Ne, mám jenom obyčejné auto.“

„Já… ehm… dobře.“ Vytáhla jsem svoje zavazadla z kufru, přenesla je do toho méně urážlivého japonského sedanu a pak jsem došla pro babiččina zavazadla, která stála na dolním schodu. „Jak se dostaly ze schodů?“

„Jak asi myslíš? Snesla jsem je.“

„Jak?“ zeptala jsem se a naložila druhý kufr. „I já to sotva uzvednu.“

„Nejspíš mám větší sílu než ty.“ Pohlédla jsem na ni. Za slunečními brýlemi se usmívala a připomínala nějaký hmyz z animovaného filmu. „Zabalila jsem je až dole. Jsem vcelku vynalézavá, drahoušku.“

„Očividně.“ Natáhla jsem ruku. „Klíče?“

„Nebuď směšná. Budu řídit jako první. Vlastně klidně odřídím celou cestu. Ty se můžeš prospat.“

„Babi. Nebudeš řídit celou cestu. Proč mě prostě nenecháš tě tam odvézt?“

„Protože ještě nejsem mrtvá. Moje auto, moje pravidla. Já řídím. Alespoň do první zastávky.“ Pokrčila jsem rameny a posadila se na místo spolujezdce.

Babička opatrně usedla na sedadlo řidiče a s velkou námahou se připoutala. „Tyhle věci jdou tak ztěžka. Nikdy dřív jsme je nepotřebovali. A teď dostaneš pokutu, když to nemáš zapnuté, přestože je tak namáhavé to zacvaknout.“ Snažila jsem se předstírat, že se ani můj pás nedá zapnout, ale šlo to snadno.

„Tak jedeme,“ řekla a prudce vyrazila z příjezdové cesty, přejela přes obrubník a s hlasitým žuchnutím přistála na silnici. „Říkala jsi něco, drahoušku?“

Pevně jsem se chytila madla u dveří a s vykulenýma očima sledovala, jak uhání ulicí téměř dvojnásobnou rychlostí, než je povolená, a divoce kličkuje. „Možná bych měla řídit já. Ty mě budeš navigovat.“

„Kdo potřebuje navigovat? Znám cestu. Jela jsem tam už tisíckrát. Možná i víckrát.“

„Jasně, ale – to byla stopka!“

„Ta je jenom doporučená. Dali ji sem před pár lety. Nikdo tu nezastavuje.“

„Musíš dělat zkoušky – ve svém věku – když si chceš obnovit řidičák?“

Lehkomyslně mávla rukou. „Ále, žádný nemám.“

„Ty nemáš řidičák?“

„Vzali mi ho, když jsem před pár lety měla tu malou nehodu. Taková hloupost. Vždyť jsem v pořádku.“

„Ty nemáš řidičák?“

„K čemu bych ho potřebovala? Umím řídit. A nikoho ani nenapadne, že bych byla příliš mladá na pití.“

„Babi, zastav!“

„Proč? Co je to s tebou?“

„OKAMŽITĚ ZASTAV!“

Zastavila úplně nakřivo, předek auta byl asi třicet čísel od chodníku a zadek minimálně metr. „Co se děje? Ještě jsme ani nevyjely z naší čtvrti.“

„Ven. Řídím já.“

„Ne, neřídíš.“

„Babi, jestli nevystoupíš z toho auta a nenecháš mě řídit, zavolám policajty sama.“

„A co by se mnou asi udělali? Zavřeli mě do vězení?“

„Jo,“ procedila jsem skrz zuby, „a to by nebyl nejlepší začátek výletu, musela bych za tebe zaplatit kauci. Takže se se mnou vyměň.“

„Všechno tak dramatizuješ.“ Povzdechla si, odepnula pás a zpražila mě pohledem. „Ale neříkej mámě o tom řidičáku.“

Co jsem to udělala? pomyslela jsem si a došlo mi, že by asi bylo lepší zůstat doma s rodiči.

* * *

První půlhodinu, když jsme opouštěly předměstí Washingtonu a najely na I-95 směrem na sever, mluvila babička o mých sestřenicích. Vnímala jsem ji jen napůl ucha. Vážně se mi nechtělo poslouchat, jak jsou dvě z nich šťastně vdané a třetí šťastně zasnoubená. Ne když jsem se brzy měla stát osamělou, rozvedenou ženou.

Na chvíli se odmlčela, když se objevily ukazatele na Baltimore, takže jsem změnila téma. „Proč doopravdy jedeme do Massachusetts?“

Zamračila se na mě. „Jak jsem řekla. To je moje věc.“

„Dobře, ale tak… Já to mámě nepovím. Můžeš mi to říct.“

„Proč se doopravdy rozvádíš?“

Pohlédla jsem na ni a pozvedla obočí. „Co prosím?“

„Chceš se ptát na věci, do kterých ti nic není? V tom případě já se budu ptát taky. Takže mi netvrď, že to bylo, protože si našel někoho jiného. K doktorům se taky chodí kvůli symptomům, ne kvůli diagnóze.“

Při vzpomínce na Bradův hlas jsem sebou trhla. Nebyli jsme šťastní. „Dobře. Nemusíme o důvodu naší cesty mluvit.“

„Takhle snadno se z toho nevyvlékneš,“ řekla babička, stáhla si svoje obří brýle a propichovala mě pohledem. Schválně jsem upřeně sledovala cestu před sebou. „Nefungovalo vám to v posteli?“

„Babi!“

„Co je?“

„Nechci s tebou mluvit o takových věcech.“

„Nechápu proč. Díky tomu ses, koneckonců, narodila. A věř nebo ne, díky tomu se narodila i tvá matka.“

„Prosím, přestaň.“

„Tvůj dědeček a já jsme v téhle oblasti naštěstí nikdy problémy neměli. Ne že bych před ním měla nějak moc zkušeností. Ale pár jich bylo.“

Představila jsem si, že odepnu pás, otevřu dveře a vykutálím se ven pod auto. „Mohly bychom mluvit o něčem jiném?“

Zachichotala se. „Ptala ses mě, proč jedeme. Nechceš se dozvědět odpověď?“

„Pokud je odpovědí to, že se chystáš najít muže, se kterým jsi spala před dědou, tak už víc vědět nechci.“

„Nejedu tam kvůli Tonymu.“

„Fuj. A navíc má jméno. Ty jsi vážně…“ Sundala jsem ruku z volantu, abych si namasírovala spánek.

„Jistěže má jméno. A pro tebe se v tom skrývá důležité ponaučení. V životě člověk nepozná jenom jednu životní lásku. Já měla dvě.“ Odmlčela se a já ucítila sílu jejího pronikavého pohledu na své tváři. „Ačkoli si nemyslím, že ty už jsi pravou lásku poznala.“

Musela jsem několikrát zavrtět hlavou, protože jsem zčistajasna měla ztuhlý krk, a přemýšlela jsem, jestli Brad křupal ve stresu krkem, protože jsem ho přiváděla k šílenství. „Já jsem Brada milovala,“ ohradila jsem se tiše.

Zavrtěla hlavou. „Říkej si co chceš, pokud se potom budeš cítit líp.“

„Co ty o tom víš? Nežila jsi s námi!“

„Ty nejspíš taky ne, jinak by tam teď nebyl někdo třetí.“

Zvedla jsem ruku. „Mohly bychom chvíli mlčet? Máme před sebou dlouhou cestu – dlouhý týden – a já se s tebou nechci hádat.“

„Kdo se hádá?“ Významně jsem se na ni podívala a ona to vzdala.

Zhruba na pět kilometrů.

„Tony vlastně nestojí na začátku toho příběhu,“ prohlásila, když jsme se blížily k tunelu Harbor na I-895. „Ten příběh začíná u mého otce.“

„Zayde,“ přikývla jsem a řekla v jidiš slovo „děda“, protože tak mu říkávala moje matka.

„Jmenoval se Joseph. Ve skutečnosti Yusef. Ale chtěl být Američanem. Přišel sem z Ruska, jak víš. Bylo mu devatenáct a utíkal.“

„Před čím vlastně?“

„Před špatným manželstvím.“

Zhluboka jsem si povzdechla. „To jako vážně? Je celý tenhle výlet ve skutečnosti pokus, jak mě vyléčit z Brada? Protože nejsi zrovna nenápadná.“

„Proč bych měla být nenápadná? Všechno se netočí jen kolem tebe, víš. A tenhle výlet není kvůli tobě.“

Další kilometr jsme mlčely, nakonec jsem uvolnila napětí v ramenou. „Fajn,“ řekla jsem, když jsme vyjely z tunelu na světlo. „Co bylo na tom manželství tak špatného?“

„Ale on nebyl ženatý. Jeho matka si pro něj najala dohazovače. A když domluvili šiduch, jel společně s dohazovačem za tou dívkou. Nevzal by si ji, kdyby se mu nelíbila. A ona se mu nelíbila. Podle něj vypadala jako pytel starých brambor.“

Při tom zdůvodnění jsem zamrkala. „Takže prostě utekl?“

„Sebral peníze, které mu otec dal na koupi svatebního oděvu, nasedl na vlak přes Evropu a koupil si lístek na loď do Ameriky.“

„Jak se ocitl v Herefordu?“

„Náhodou. Jel vlakem z New Yorku do Bostonu, kde žil jeho bratranec. Ale omylem zaspal a přejel zastávku. Když vlak zastavil, vystoupil a vydal se od stanice k oceánu a prohlásil, že tady chce žít. A žil tam až do své smrti.“

„A co tvoje matka?“

„Pocházela z Rockportu. Ten je o kousek dál. Její rodiče přišli z Ruska, když ji babička čekala.“ Odmlčela se. „Svoje prarodiče jsem nikdy nepoznala.“

„Jak se tví rodiče seznámili?“

„Matka dělala svému otci účetnictví. Byla starší, tou dobou jí bylo už dvacet pět. Tátovi dvacet čtyři. Vešel dovnitř a stačil mu jeden pohled na ni, aby věděl, že to je ta pravá dívka pro něj.“ Babička zmlkla a stáhla rty k sobě, což znamenalo, že to dál nehodlá rozvádět.

Další tři kilometry uběhly v tichu, přála jsem si svoje auto, kde bych si mohla pustit hudbu z telefonu. Babička se dívala z okna. Prohlížela jsem si ji a poprvé mě napadlo, že vypadá starší než ta babička z mých vzpomínek. Marně, přesto vytrvale se snažila a obřadně používala celý regiment přípravků na pleť, díky kterým vypadala mladší než její vrstevníci. Ne že by jich bylo ještě moc naživu. Většina jejích přátel a všichni její sourozenci už byli po smrti. Byla druhá nejmladší ze sedmi dětí, ale nejmladší dcera, benjamínek rodiny, zemřela velmi mladá při nehodě za nejasných okolností. A můj dědeček zemřel před – páni, vážně už to bylo pět let? Ztráta s sebou nese nejen psychické, ale i fyzické následky, a vrásky na babiččině tváři by o tom mohly vyprávět.

Ve zpětném zrcátku jsem se podívala na svůj vlastní obličej. Ne, vrásky v něm ještě nebyly, ale to neznamenalo, že jsem se nezměnila. Šest měsíců sžívání se se skutečností, že můj život nikdy nebude dokonalý – že já nikdy nebudu dokonalá – si vybralo svou daň. Možná jsem nevypadala starší, ale něco se změnilo. Nevěděla jsem, jak jinak to definovat, než že se mi to nelíbilo.

Pohlédla jsem znovu na babičku, která se na mě dívala očima stejnýma jako ty moje, jen je obklopovala vrásčitá víčka. „Nemilovala ho, víš.“

„Kdo?“

„Má matka mého otce. Milovala někoho jiného. Proto v pětadvaceti ještě nebyla vdaná.“

„Tak proč…?“

„Nebyl to Žid, takže jí její otec nedovolil si ho vzít. Myslím, že si tátu vzala, aby se dostala pryč z domu svého otce.“

„To je strašné.“

„Tak to tenkrát chodilo,“ pokrčila rameny. „Buďto sis vzala Žida, nebo za tebe rodiče seděli šivu. Proto jsem si nevzala Tonyho. Byl Portugalec.“

„A ty ses s tím prostě smířila? To se mi k tobě vůbec nehodí.“

Vyštěkla smíchy. „Znáš mě dobře. Nesmířila. Ale bylo to tak nejlepší. Nakonec. S postupem času můj otec na Tonyho změnil názor – jenomže pro nás dva už bylo příliš pozdě. Ale dopadlo to tak, jak mělo. Tatínek za to nemohl. Byl produktem své doby. Stejně jako já. Stejně jako ty.“

Zachvěla jsem se. „Jenom mi řekni, že tenhle Tony není ve skutečnosti můj děda. To bych nezvládla.“

Babičku to rozhořčilo. „Něco takového bych nikdy neudělala!“

„Určitě?“

„Jistěže ano! Nikdy bych nelhala.“

„Lžeš v jednom kuse!“

„Pravda,“ uculila se, „ale nikdy bych nepodvedla.“ A s těmito slovy se pustila do vyprávění o dni, kdy potkala první lásku svého života.

KAPITOLA 5

Únor 1950

Hereford, Massachusetts

Evelyn Bergmanová nebyla nejchytřejší ze sester. Nejchytřejší byla Helen. Nebyla ani tak krásná jako Gertie. Ani tak elegantní jako Margaret, ani benjamínek jako Vivie. Ale když procházela kolem nějakého muže a věnovala mu ten svůj šibalský úsměv a její hnědé oči přitom jiskřily humorem a překypovaly životem, adresát se cítil jako nejšťastnější člověk na světě a její čtyři sestry přehlédl.

A ona si toho byla dobře vědoma.

Takže když poprvé spatřila toho chlapce, opírajícího se o zeď před obchodem, vůbec nezaváhala. Nevadilo jí, že tam nestál sám. Všimla si ho už dřív. A toho dne se rozhodla, že chce, aby si všiml také on jí.

„Hned budu zpátky,“ řekla Vivii a jejich společné kamarádce Ruthii. Vivie byla o osmnáct měsíců mladší než Evelyn. A Ruthie přesně mezi nimi.

„Kam jdeš?“ Jejich matka dala Vivii za úkol na Evelyn dohlížet, což bylo nemožné a Vivie v tom dennodenně selhávala.

„Mám dnes schůzku.“

„S kým?“ vypískla Vivie. Gertie a Helen byly ve svých dvaceti třech a dvaceti šesti letech už vdané. Margaret studovala na vysoké škole – na čemž Joseph trval u všech svých dětí, přestože Miriam to považovala za zbytečné. Avšak Joseph striktně trval ještě na jedné věci: žádné schůzky před nástupem na vysokou.

Evelyn naklonila hlavu směrem ke dvěma chlapcům, kteří si právě proti větru zapalovali cigaretu ze společného balíčku. „S tím nalevo.“ Vyrazila přes ulici a ještě stihla křiknout přes rameno: „Ale on o tom ještě neví!“

Zastavila se přímo před svým cílem, který stáhl cigaretu, aby jí nevyfoukl kouř rovnou do obličeje. „Mohla bych vás o jednu poprosit?“

Když se na ni Tony zadíval, zatajil se mu dech. Věděl, kdo Evelyn je. Člověk nemohl žít v Herefordu a nevědět. Nikdy s ní ale nemluvil, natož aby byl příjemcem jejího úsměvu.

„Hodné holky nekouří,“ odvětil jeho bratr Felipe.

Evelyn se zvesela rozesmála. „Myslím, že jsi první, kdo mě nazval hodnou.“ Pohlédla Tonymu do očí. „Nevykládej si to špatně. Nemám nic za lubem. A mám dva starší bratry, takže vím, jak se o sebe nejlépe postarat. Jen prostě nejsem moc dobrá v dodržování pravidel. Co bude s tou cigaretou?“

Tony jednu vyklepal z balíčku, zapálil ji a předal Evelyn. Vzala si ji, ale nepřiložila k ústům, namísto toho natáhla pravou ruku. „Evelyn Bergmanová.“

„Já vím,“ potřásl jí rukou Tony. „Ty jsi ta holka, která narazila do kina.“

Znovu se rozesmála. „Panebože, to bylo před deseti lety. Znáš mě už deset let a já tebe ne?“

„Tony,“ odpověděl. Naklonila hlavu na stranu a tázavě se na něj podívala. „Antonio,“ dodal.

„Portugalec?“ Její otázka nebyla náhodný tip. Nebyl to Žid, jinak by ho musela znát. A portugalská komunita v pobřežních rybářských městech byla ohromná. Obsadili tu největší část rybářského průmyslu a žili tu delší dobu než Židé, kteří sem uprchli před pogromy z Ruska a naposledy také před Němci. Felipe na sobě měl oblečení do doků, podle čichu se však nezdálo, že by tam toho dne už pracoval.

Tony přikývl a domníval se, že tím to celé skončí. Evelyn nebyla z Bergmanovy rodiny jediná, koho každý ve městě znal. Joseph, který do ospalého přímořského městečka dorazil před více než třiceti lety, špinavý a utrmácený po cestě, se vypracoval a stal se hlavním pilířem místní komunity. Začal pracovat pro pana Kleina v jeho prodejně s potravinami, nejprve skládal zboží do polic, a když si získal jeho důvěru, dotáhl to až k pokladně. Rychle se učil, nejprve se zdokonaloval v angličtině, potom v obchodu a následně v tom, jak okouzlit obyvatele Herefordu. A když pana Kleina jednoho dne skolil infarkt, vdova Kleinová prodala Josephovi celý obchod – na což v tu danou chvíli neměl peníze, ale přistoupila na postupné splácení.

Když se z něho stal majitel obchodu, poznal se s Miriam, dcerou velkoobchodníka, s nímž obchodoval, vzal si ji a přispěl k rozšiřování místní populace svými sedmi potomky. Stal se členem městské rady; byl jediný Žid a imigrant, kterému se to podařilo. Věřil v zemi, kterou přijal za svou, a vážil si místa, v němž mohl coby imigrant takhle povýšit a být okolím respektován. Byl upřímný a spravedlivý a nadevše oceňoval tvrdou práci.

Pokud tedy nešlo o dvoření se jeho pěti dcerám. V takovém případě musel být dotyčný mladý muž Žid, mít vysokoškolské vzdělání a zároveň tvrdě pracovat. Sám Joseph by splňoval pouhé dvě třetiny takových požadavků, ovšem náboženství bylo oblastí, v němž odmítl dělat sebemenší ústupky. A mezi mladými muži z města se to rychle rozkřiklo, jakmile starší Bergmanovy dcery dosáhly plnoletosti.

„Máš rád Franka Sinatru?“ zeptala se ho Evelyn.

„Já… Jo?“

„Prima. Zajdeme večer na ten film s ním a Gene Kellyovou.“

„Zajdeme… Cože?“

„Bereš mě na rande,“ vysvětlila mu pomalu.

„Vážně?“ podivil se. Ona přikývla a on se nemohl přestat usmívat.

„Ale nedělej si žádné naděje. Nezapomeň, dva bratři, a vždycky s sebou nosím jehlici do klobouku.“

Tony si položil ruku na srdce jako příslib. „Vyzvednu tě v sedm?“

„Panebože, ne. Můj otec by tě zabil. Setkáme se tady.“

„Ehm… dobře.“

„Výborně,“ pronesla Evelyn se zářivým úsměvem a otočila se k odchodu. Udělala dva kroky, obrátila se a natáhla ruku. „Počkat. Tady je tvoje cigareta.“

„Můžeš si ji nechat.“

Evelyn se zasmála. „Já nekouřím.“ Vložila mu ji mezi prsty. „Uvidíme se večer, Tony.“

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Felipe, když ji sledovali, jak přechází silnici a připojuje se ke dvěma dívkám, které na ni zíraly s neskrývaným údivem.

„Myslím, že jsem se právě zamiloval.“

Felipe nevěřícně zakroutil hlavou. „Tohle je přesně ten typ holky, co ti zničí život.“

„Možná. Ale mohla by stát za to.“

KAPITOLA 6

„Co to znamená, že jsi narazila do kina?“ Nacházely jsme se poblíž státní hranice s Delawarem.

Babička se zasmála. „To mě nechvalně proslavilo. Bydleli jsme nahoře na kopci. Náš dům… měl své kouzlo. Nevypadal velký, ale zdálo se, jako by se uměl zhluboka nadechnout a nafouknout se, když jsme byli všichni doma. Měli jsme jenom dvě koupelny pro devět lidí. A každý pátek se spodní vana nesměla používat. Máma v ní měla rybu na šábes, dokud nenastal čas ji zabít a uvařit.“

„Dávala živou rybu do vany?“

„Každý týden,“ pokrčila babička rameny. „Byli jsme na to zvyklí. A chuti čerstvé ryby se nic nevyrovná.“

„Dobře,“ řekla jsem s povytaženým obočím. „A jak to bylo s tím kinem?“

Zlehka zavrtěla hlavou, aby setřásla vzpomínky, které odvedly její pozornost, a vrátila se ke kopci. „Kino stávalo pod kopcem. Postavili ho pár let předtím. Možná v roce 1935? Každopádně pořád bylo celkem nové. Bylo to kino starého typu – ne jako ty dnešní obrovské – mělo plátno a balkon. Tatínek pokaždé parkoval na ulici před domem. Bylo mi sedm a rozhodla jsem se, že budu ‚řídit‘. Sehnala jsem kamarády, naskákali jsme do auta a hráli si. Ale nějak se mi muselo podařit odbrzdit, tudíž jsem se skutečně řítila z kopce dolů. Nabourala jsem přímo do vstupních dveří kina.“

„Stalo se ti něco?“

„Ne. Ale právě promítali Čaroděje ze země Oz, a když se seběhli lidé, aby se podívali, jestli jsem v pořádku, řekla jsem něco o tom, že už nejsem v Kansasu. Tahle historka obletěla město.“

„Co bylo dál?“

„Kino patřilo panu Ambrosemu. Jakmile zjistil, že mi nic není, odtáhl mě za ucho domů a předal mě mojí mámě. Kdyby měl v těle kousek slušnosti, vzal by mě k tatínkovi do krámu.“ Podívala se na mě. „Byla jsem jeho oblíbenkyně. Nikdy mi nic nehrozilo, když byl poblíž. Maminka ovšem byla jiný kalibr.“

„Co ti udělala?“

„Nic. Schovala jsem se pod postel a nevylezla, dokud nepřišel domů tatínek. Vzala si koště a zkusila mě dostat ven, ale nedosáhla tam, protože jsem zalezla až do rohu. A tatínek se o auto nestaral.“

„To leccos vysvětluje,“ zamumlala jsem.

Pokrčila rameny. „Buď se můžeš zaobírat maličkostmi, nebo žít svůj život naplno. Tatínek věřil v žití.“

Blížily jsme se k odpočívadlu, a tak jsem zajela do odbočovacího pruhu. „Dala bych si kávu.“

„Jestli jsi unavená, budu řídit.“

„Rozhodně ne.“

„Protože jsem před víc než osmdesáti lety najela do kina?“

„Protože nemáš řidičák!“

„Ty a tvoje matka si můžete podat ruce. Není s vámi žádná legrace.“

„Se mnou je!“ Babička pozvedla obočí a já ucítila, jak mi poklesla ramena. „Dobře, možná že poslední dobou ne. Ale jinak ano.“

„O tom nepochybuji, drahoušku,“ poplácala mě po ruce. „Nikdo neřekl, že není.“

„Vždyť jsi právě… Ale nic.“ Rozhodla jsem se, že si dám velkou kávu.

Když jsem zaparkovala a pomohla babičce odepnout pás, zůstala jsem stát na chodníku, abych na ni počkala. Došlo mi, že má problém vylézt z auta. Přešla jsem ke dveřím spolujezdce a všimla si velkého škrábance po straně auta. „Potřebuješ pomoct?“

Kdyby pohled zabíjel, zbyla by tu na řízení sama. „Já nic nepotřebuju.“

„Jistěže ne.“ Vzpomněla jsem si na matčino varování a na babiččiny bolavé kyčle. „Mám po tom dlouhém sezení v autě úplně zdřevěnělé nohy. Jsem tady, kdybys mě chtěla třeba chytit za ruku.“

Vzhlédla ke mně a pátrala po sarkasmu v mém hlase, ale žádný neobjevila, takže vložila svou skvrnitou a vrásčitou ruku do mé a dovolila mi jí pomoct. Jakmile stála na nohou, setřásla mě, já ale šla pomalu vedle ní. A to vážně chtěla jet sama, pomyslela jsem si a zakroutila hlavou. Moje matka mi vždycky říkala, abych ji raději udusila polštářem, než by se stala takovou, jako je babička, což jsem považovala za poněkud melodramatické, ale co když jednou bude máma taky taková? Jejda.

Po návštěvě toalet jsme společně čekaly ve frontě na Starbucks. „Vadí mi, že se na odpočívadlech nedá použít appka,“ postěžovala jsem si.

„Co je to appka?“

„To je… nevím… taková věc v telefonu. A můžeš si v ní udělat objednávku předem skoro v každém Starbucksu.“

„Proč bys to dělala?“

„Abych nemusela čekat ve frontě.“

„Pokud nechceš čekat ve frontě, tak ji prostě předběhni.“

„To se nemůže.“

Zaculila se. „Já můžu.“ Setřásla ze sebe mou ruku, když jsem se ji marně pokusila zadržet, a přešla rovnou na začátek fronty. „Promiňte,“ řekla chlapíkovi, co tam stál. Vypadal asi tak na třicet a díval se do telefonu. „Je mi skoro devadesát let. Myslíte, že bych vás mohla předběhnout?“

„Ehm… ano, madam. Samozřejmě.“

Zvedla ruku a poplácala ho po tváři. „Takový zdvořilý mladý muž. Vaše babička na vás musí být velice hrdá.“ Obrátila se na mě. „Pojď. Musíme vyrazit co nejdřív.“

„Nezlobte se. Pardon,“ pronesla jsem zděšeně.

„To je v pořádku,“ odpověděl a ukázal na čekajícího baristu.

„Karamelové macchiato, venti.“ Otočila jsem se na babičku. „Co si dáš?“

„Kávu. Objednala sis nějaké jídlo? Já bych si dala jeden tenhle triangl.“

„Jakou kávu?“

„Prostě kávu.“

Omluvně jsem se ohlédla na lidi ve frontě za námi. „Dobře, jak velkou?“

„Jakou si dáváš ty?“

„Venti.“

„Vem ty? Co mám vzít? Ta káva ještě není hotová.“

„Ne, babi, venti znamená velká.“

„Tak proč prostě neřekneš velkou?“

S hrůzou jsem se podívala na teď už mnohem delší frontu za námi. „Dobře, dáš si velkou?“

„Co bych dělala s velkou? Po velké už bych nikdy neusnula.“

„Pro lásku boží – jakou chceš velikost?“

„Malou, drahoušku.“

„S nějakou příchutí, nebo čisté espresso?“

„Hmm, nevím. Jaké mají příchutě?“

Podrážděně jsem rozhodila rukama. „Dá si střední překapávanou kávu a borůvkový koláček.“

„Překapávaná, to zní příšerně. Vezmi mi to, co sis objednala ty.“ Promnula jsem si krk, ale poslechla jsem ji, zaplatila a skoro ji odtáhla stranou, abychom počkaly na naši objednávku. Podívala jsem se na mobil a začala psát zprávu matce.

Když jsem ji odeslala, uvědomila jsem si, že je babička nějak podezřele potichu. Zvedla jsem oči a spatřila ji, jak přešla k dochucovacímu pultu. Udělala jsem tři kroky směrem k ní, ale zarazila jsem se, protože právě otevřela kabelku a vysypala si do ní celou krabičku umělých sladidel. Přispěchala jsem k ní. „Co to děláš?“ sykla jsem.

Překvapeně se na mě podívala. „Co je? Jsou zdarma.“

„Neměla by sis je brát všechny!“

„Proč ne? Mají jich tu spoustu.“ Zvedla ruku a zavolala na nejbližší baristku. „Slečno! Došly vám sachariny.“

„Nějaké sachariny ti koupím. Hlavně to vrať zpátky.“

„To neudělám. Nikdy nevíš, jestli je budou mít, když někam cestuješ.“ Baristka přinesla celou krabici sladidel a začala doplňovat pult. „Děkuji, drahoušku.“ Babička počkala, až odejde, střelila po mně vítězoslavným pohledem a pak si všechny nové sáčky opět nasypala do kabelky.