Copyright © Lucy Worsley, 2022

Translation © Jana Žlábková

Original English title: Agatha Christie: A Very Elusive Woman

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978- 80-7593-571-7 (ePub)

ISBN 978- 80-7593-572-4 (mobi)

OBSAH

PŘEDMLUVA

Skryto běžnému pohledu

1. ČÁST

VIKTORIÁNSKÁ DÍVKA

– 90. LÉTA 19. STOLETÍ –

Dům, v němž jsem se narodila

Šílenství v rodině

Ona věc v domě

Na mizině

2. ČÁST

EDUARDOVSKÁ DEBUTANTKA

– PO ROCE 1900 –

Čekání na toho pravého

Nejlepší viktoriánská toaleta

Hotel Palace na ostrově Gezira

Přichází Archibald

3. ČÁST

VÁLEČNÁ ZDRAVOTNÍ SESTRA

– 1914-1918 –

Radnice v Torquay

Láska a smrt

Přichází Poirot

Hotel Moorland

4. ČÁST

NADĚJNÁ MLADÁ SPISOVATELKA

– 20. LÉTA –

Přichází Londýn

Přichází Rosalind

Britská mise

Thrillery

5. ČÁST

1926

Sunningdale

Záhada na zámku Styles

Zmizení

Hydropathic Hotel v Harrogate

Znovuobjevení

6. ČÁST

PLUTOKRATICKÉ OBDOBÍ

– 30. LÉTA –

Mezopotámie

Přichází Max

Myslím, že si vás vezmu

Osm domů

Zlatý věk

7. ČÁST

VÁLEČNÁ PRACOVNICE

– 40. LÉTA –

Pod bombami

Dcera je dcera

Život je poněkud složitý

Napsala Mary Westmacott

8. ČÁST

NA VRCHOLU VLNY

– 50. LÉTA –

Velký drahý sen

Sešli se v Bagdádu

Christieland po válce

Druhá řada v přízemí

Šarmantní babička

9. ČÁST

VÝKYVY

– 60. LÉTA –

Tajemství christieovského jmění

Zvláštní lidé

Detektivové v sukních

Vědět, kdy odejít

10. ČÁST

OPONA

– 70. LÉTA –

Winterbrook

Po pohřbu

Zdroje

Poděkování

POZNÁMKY

PŘEDMLUVA

SKRYTO BĚŽNÉMU POHLEDU

Stalo se to jednoho dne, kdy Agatha Christie seděla klidně ve vlaku. Náhle zaslechla, jak kdosi vyslovil její jméno.

Když se k tomu dni později vracela, vypověděla, že se o ní ve vagonu „bavily dvě ženy a obě měly na klíně paperbackové vydání její knihy“. Dámy netušily, kdo ta usedle vypadající spolucestující středního věku je, a tuto – nejslavnější spisovatelku na světě – obsáhle propíraly. „Slyšela jsem,“ prohlásila jedna z nich, „že pije jako duha.“[1]

Tuhle příhodu mám moc ráda, protože přesně vystihuje život Agathy Christie.

Ona sama ji vyprávěla v roce 1970 v rozhovoru vydaném na oslavu osmdesátých narozenin. Měla opravdu dlouhý a bouřlivý život!

Narodila se do přepychového světa pozdně viktoriánského období. Její rodina zdědila velké bohatství, dům s tanečním sálem a spoustou služebnictva. Později ale rodina o všechno přišla a Agatha si musela vydělávat na živobytí. V průběhu osmi desetiletí prožila dvě světové války, úpadek britského impéria a mnoho dalších zásadních společenských změn. A to vše zaznamenala ve svých osmdesáti knihách, které, kromě toho, že jsou návykové a zábavné, jsou i úžasným zdrojem informací pro historiky.

Na oné příhodě je navíc zajímavý fakt, že obě dámy ve vlaku měly paperbacková vydání knihy Agathy Christie. Je to zcela pochopitelné, protože byla prostě všude, hlavně po válce, kdy se vánoční akce „Christie pod stromek“ stala každoročním rituálem. Christie je na žebříčku nejprodávanějších literárních děl hned po Shakespearovi a Bibli, tak se to alespoň dokola papouškuje. Nicméně mně připadá mnohem zajímavější, že nejenže si tuto pozici udržela, ale že si ji udržela i jako žena. Navíc není pouze spisovatelkou románů, je také významnou dramatičkou, jejíž hry jsou historicky nejčastěji uváděny na scénu. Byla tak úspěšná, že ji lidé vnímají téměř jako zaběhlou instituci, nikoli jako reformátorku, tvůrkyni nových základů. Ale ona byla obojí.

A pak jsou tu také zažité omyly. Těch je opravdu spousta! Vraťme se k dámám ve vlaku. Je naprosto vyloučené, že by „pila jako duha“. Agatha byla ve skutečnosti abstinentka. Víno jí nechutnalo a jejím oblíbeným nápojem byla sklenice jemné smetany. Nicméně ženy přepokládaly, že spisovatelka musí trpět alespoň nějakou závislostí, být sklíčená a nešťastná.

Navíc si Agatha nezapomněla vzít s sebou do vlaku svou pověstnou bdělou pozornost. Jako vždy seděla nepovšimnuta a mohla nepozorovaně čerpat inspiraci ze života pro své umění. Zrovna příhoda o spisovatelce, která zaslechla, jak o ní kdosi prohlašuje, že je alkoholička, se dostala do románu Hra na vraždu, což se stalo spisovatelce detektivních románů Ariadně Oliverové, Agathinu příběhovému alter egu.

Ona scéna zároveň vypovídá cosi podstatného o Agatě Christie jako o člověku. Ano, dala se snadno přehlédnout, jako v případě téměř každé ženy, která překročila hranici středního věku. Ovšem Agatha záměrně hřešila na to, že vypadá tak obyčejně. Šlo o vnější dojem, jímž působila na veřejnost, a ona ho vytrvale udržovala, aby skryla své skutečné já.

Kdyby se jí ty dvě dámy zeptaly, jak se jmenuje, neřekla by „Agatha Christie“. Odpověděla by, že je „paní Mallowanová“. Uvedla by jméno, které přijala od archeologa, jenž byl o čtrnáct let mladší a za kterého se dost unáhleně provdala.

Kdyby se jí zeptaly na její profesi, řekla by, že žádnou nemá. Kdykoli musela tuto kolonku vyplnit v úředním dokumentu, napsala do ní „žena v domácnosti“, přestože se celkově prodalo kolem dvou miliard výtisků jejích knih. A navzdory neobyčejnému úspěchu si udržovala pozici nezúčastněného pozorovatele. Vyhýbala se světu, který se ji snažil definovat.

V této knize bych chtěla přijít na to, proč Agatha Christie po celý život předstírala, že je obyčejná žena, přestože ve skutečnosti bořila a posouvala hranice. Jednou dokonce prohlásila: „Nikdo na světě není tak nepřístojný k roli hrdinky jako já.“[2] Tento názor zčásti pramenil z její přílišné skromnosti. Ale měl i mnoho společného se světem, do něhož se narodila, se všemi jeho příkazy stanovujícími, co by žena měla a neměla dělat. Jde o biografii spojenou se sondou do historie, líčící život ženy, jejíž příběh se prolíná s příběhem 20. století.

Když jsem lidem říkala, že píšu o Agatě Christie, jejich první otázky se většinou zaměřily na oněch jedenáct dramatických dní, kdy v roce 1926 „zmizela“ a celý národ se vydal na lov jejího těla. Obecně převládá názor, že se skrývala jen proto, aby vzbudila podezření, že ji zavraždil její manžel. Byla to ale pravda?

Často se říká, že se Agatha k této notoricky známé příhodě až do konce života nevyjádřila. Ale tak to není. Poskládala jsem dohromady překvapivá fakta potvrzující, že o ní mluvila. A jsem přesvědčena, že až je pečlivě prozkoumáme, převážná část takzvané záhady se vyjasní.

Agatha narušila pravidla, která stanovilo ženám 20. století. Ženy její generace a jejího společenského postavení měly být nenápadné, neměly pracovat, měly slepě zbožňovat své děti a neustále pečovat o druhé.

Ze všech těchto pravidel splnila Agatha pouze to poslední. Dávala svým čtenářům nejlepší část sebe samé. Svou pracovitost, kreativitu a genialitu. Není divu, že ji stále milují.

V dnešní době už nemusíme stavět ženy na piedestaly. Můžeme se tedy odvážit čelit faktu, že ve spoustě protikladných jevů charakterizujících Agathu Christie je ukryto velmi temné srdce. Nejen proto, že si dokázala vymyslet příběhy, v nichž mohou vraždit i děti. Její díla zároveň zastávají názory na rasy a společenské třídy, které jsou dnes nepřijatelné.

Nicméně to neznamená, že bychom měli nesouhlasně zamručet a odvrátit zrak. Tato skutečnost je důležitá, protože díla Agathy Christie se stala jakýmsi zhuštěným popisem anglického pohledu na svět. V jejích románech se často objevují třídní předsudky, které jsou součástí Británie 20. století.

Její dílo vypadá navenek konzervativně, a přesto jsem přesvědčena, že Agatha nenápadně a značně pozitivně měnila způsob, jímž čtenáři vnímají svět. Její příběhy ukazují, že malý přecitlivělý „cizinec“ se směšným jménem může porazit zlo, protože používá mozek, nikoli svaly. Že nenápadná stará dáma může přivolat trest na pachatele zločinu. A že jak Hercule Poirot, tak slečna Marplová dokážou žít sami, bez dětí a bez rodiny, a přesto se jim dobře daří.[3]

A také bych si přála, aby bylo jasné, že první čtenáři nevnímali Agathina díla jako „nostalgická“, natož jako národní „dědictví“. V dětství jsem v televizi často sledovala skvělé a značně upravené verze jejích příběhů. Ale původní romány byly produktem 20. století, které udělalo tlustou čáru za minulostí. Christie milovala tehdejší „moderní“ život, trávila dovolenou surfováním na Havaji, obdivovala rychlá auta a zajímala se o vývoj nových psychologických směrů. A když vycházely její romány, byly stejně fascinující a úžasně „moderní“ jako ona.

V této knize se setkáme s ženou patřící mezi nejslavnější spisovatele 20. století, s ženou, která je neustále podceňována a mylně interpretována, s ženou, jejíž výjimečné činy jako by byly skryty, i když k nim stačí upřít zrak.

Ale nejprve se vrátíme na začátek a seznámíme se s děvčátkem s plavými vlasy.

1. ČÁST

VIKTORIÁNSKÁ DÍVKA

– 90. LÉTA 19. STOLETÍ –

1. KAPITOLA

DŮM, V NĚMŽ JSEM SE NARODILA

Agatha Millerová vyrůstala na výjimečném místě. Dětství strávila v domě, který se tyčil na kopci nad přímořským letoviskem Torquay v jižním Devonu.

Samotnému domu se říkalo Ashfield a byla to prostorná vila postavená ve viktoriánském slohu, kolem níž se rozprostírala zahrada s řadami stromů posvátného vzezření. Agatha je zbožňovala a později vzpomínala, že v první zahradě, na kterou si pamatuje, mohl člověk najít „ztepilý buk, sekvojovec, borovice i jilmy“. Vybavila si také, jak se na „kouzelném zeleném trávníku vedle araukárie“ honila za obručí.

Tamní zahrada už neexistuje a Ashfield byl před mnoha lety srovnán se zemí, ale když se procházíte mezi bloky domů, které dnes stojí na jejich místě, něco původního tady přesto přetrvává. Nádherný výhled na moře, které občas doprovází kupy bouřkových mraků za zátokou nad Brixhamem.

Pro Agathu byl rodný dům vždy nejdůležitějším místem jejího života, a to navzdory mnohým dobrodružstvím, jimž se později oddávala. Jako stará dáma sepsala svůj životní příběh, který následně vyšel pod názvem Vlastní životopis, a své vyprávění začíná a končí v Ashfieldu – zachycuje sama sebe v tamních zahradách v podobě „vážného děvčátka se světlými loknami“.

Agatha, dcera Fredericka a Clary Millerových, se narodila 15. září 1890 a samozřejmě k tomu došlo přímo v domácím prostředí.

Porodní asistentka přivedla maličkou Agathu na tento svět v pondělí odpoledne a šlo o třetí dítě šestatřicetileté matky, pro niž další potomek představoval radost, kterou už ani nečekala. Clara (oficiálně Clarissa) už tou dobou měla jedenáctiletou dceru a desetiletého syna.

U porodu byla přítomna i Agathina prateta Margaret, což nebyla pouze Clařina teta, ale také nevlastní matka Agathina otce, a proto jí Millerovi říkali „babi-teti“. Vyznat se v rodinných vztazích nebylo v tomto případě opravdu nijak jednoduché. Člověk se musel hodně soustředit, aby si pamatoval, kdo je kdo, podobně jako když čtete zamotanou detektivku. A právě z tohoto prostředí pochází motiv rozvětvených rodin, jaké často nacházíme v Agathiných knihách.

Millerovým se dostávalo dostatek věhlasu, aby se o Agathině příchodu na svět psalo nejen v místním plátku, ale také v londýnském deníku The Morning Post.[4] Agathin otec, Frederick Alvah Miller, nedlouho předtím věnoval peníze na přestavbu kostela Všech svatých, jenž nabízel 800 míst k sezení a ve kterém byla Agatha pokřtěna. Ve farních záznamech je v kolonce „společenské postavení či profese otce“ napsáno pouhé „džentlmen“. U křtitelnice se tehdy sešla celá řada významných sponzorů, například manželka ředitele místní nemocnice, soudce či budoucí vikomt.

Třetí dítě Claře přišlo jako neočekávaný dar, a možná proto trvalo celé dva měsíce, než si najala chůvu, která jí s ním pak pomáhala.[5] Agatha byla krásné děťátko. Lidé, kteří měli to štěstí se jí podívat do očí, je popsali jako šedé či modré, nebo dokonce zelené.[6] Na fotografiích z té doby leží v utažené bílé naškrobené zavinovačce zdobené volánky, na hlavě má čepeček a vypadá zkrátka jako vznešené miminko z pozdně viktoriánské éry.

Malá Agatha měla k dispozici vše, co jí mohla tato zámožná rodina a dům přecpaný věcmi nabídnout. Jedna fotografie ji zpodobňuje jako útlou holčičku, která leží na malé čalouněné lenošce a tváří se dost povýšeně. Ashfield pro ni znamenal hlavně ochrannou ruku spolehlivého otce a girlandy zeleného listí ve svěží zahradě.[7]

Agatha ale disponovala ještě něčím, co nebývá na upjatých fotografiích viktoriánského období vidět. Vyzařovala z ní joie de vivre. Uměla žít v přítomnosti a byla hrdá na svou schopnost vidět na všem jen „to nejlepší“.[8] Vnuk, ke kterému měla velmi blízko, říká, že měla zvláštní „dar životního štěstí“.[9] Na této jedinečné viktoriánské dívce nebylo vlastně nic škrobeně ani stereotypně viktoriánského.

Během dospívání si Agatha užívala radosti všedního života. Milovala hodiny klavíru, jídlo, hlavně dorty a smetanu, ale nemohla vystát chuť a vůni teplého mléka. Byla plná elánu a nadšení. V sedmi letech se nechala slyšet, že nejvíc na světě nesnáší „čas před usnutím, kdy je člověk plně bdělý“, a svůj „stav mysli“ popsala jako „neklidný“.[10] Byla „děsivě nepořádná“, a kudy procházela, tudy po domě trousila různé osobní věci, papírky s poznámkami a hračky.[11]

A všichni ji milovali. Bylo to požehnání, ale i prokletí. V pozdějším životě pak bylo náročné dostát takové lásce a pozornosti, jakou ji rodiče zahrnovali v pohodlném světě Ashfieldu a jeho zahrad.

Dívky ze sousedství v Torquay a z hodin tance si ji pamatovaly jako uvolněnou a krásnou dívku. Někoho, kdo si ji dokáže představit jen v pozdějším období, kdy se začala projevovat její láska ke smetaně, to možná překvapí. „Pamatuji si tě,“ uvedla jedna z Agathiných tanečních společnic, „v krásných plisovaných hedvábných šatech a rozesmátou (…) s rozevlátými zlatými vlasy jsi byla jako Thetis, mořská nymfa.“[12]

Ale z póz na fotografiích, které její rodiče v průběhu let nechávali nadšeně zhotovit, není životní energie mladé Agathy nijak patrná. Děvčátko v holinách s konví hrdě zalívá zahradu a jindy se zase pyšní námořnickým kabátkem s nabíranými rukávy. Jak roky plynuly, začali jí natáčet vlasy a její tvář se čím dál víc nořila do oparu tajemství. Na jedné fotografii sedí apaticky vedle svého psa George Washingtona, ze všech stran obklopena klacíky.

Z jejího životopisu, v němž detailně líčí hry v zahradě, víme, že ony klacíky představují nějaký fantazijní svět, nyní už dávno ztracený. Agatha byla šťastná, když mohla být sama a vymýšlet si příběhy a imaginární přátele. V rodinných kruzích se chovala uvolněně, ale při setkání s neznámými lidmi byla skoupá na slovo. „Nikdy jsem nebyla moc výmluvná,“ vysvětluje, „což je jeden z důvodů, proč jsem se stala spisovatelkou.“

Agathina autobiografie je zdrojem zásadních informací vysvětlujících, jak podstatnou roli v jejím životě hrál Ashfield a jak důležitá pro ni byla její matka. Při prvním čtení kniha vypráví příběh o dospívání a o autorčiných prožitcích nečekaného a nezaslouženého štěstí a úspěchu: „Úplně stačí být naživu.“[13] Některé čtenáře zklamalo, že autorka buduje vysloveně prosluněnou atmosféru a jen klouže po povrchu – v knize najdeme zábavné historky, osobité postavy a měnící se společenské zvyklosti, ale do hlubin lidské duše se takřka nepouští.

A přesto se na pozadí skrývá ještě jiný příběh. I v tomhle díle se pod nablýskaným povrchem schovávají – jako ve všem spojeném s Agathou Christie – mnohem složitější pravdy. V životě ostatně zažila i vícero období velkého neštěstí.

Agatha byla přesvědčená, že Ashfield je domem její matky, která ho neplánovaně koupila v době, kdy byl Frederick mimo Anglii. Agatha o tom vypráví na začátku svého životopisu:

„Ale proč jsi to udělala?“ zeptala jsem se.

„Protože se mi líbil,“ odvětila matka.

Podle Agathy bylo pro matku naprosto přirozené, ba takřka nevyhnutelné, že žena koupí dům jen proto, že se jí líbí.

Ale zpomalme: sotva jsme začali, už ztrácíme pevnou půdu pod nohama.

Clara i Agatha tomuhle příběhu možná věřily, ale ve skutečnosti se to tak nestalo. Clara z právního hlediska Ashfield koupit nemohla. Žena jejího postavení byla feme covert a zákon vnímal manželský pár jako jednu osobu, kterou byl vždy muž. Clara sice zdědila nějaké peníze, ale ty spadaly pod správu majetku, takže by musela ostatní přesvědčit, aby jí je vydali. A Ashfield navíc nebyl na prodej, protože šlo o nájemní nemovitost.[14] Když ale Agatha příběh vyprávěla, neměla v úmyslu kohokoli klamat. Šlo spíš o to, že jí její sny, vzpomínky a samotné vyprávění připadaly důležitější než holá fakta.

Příběh o matce, která koupila dům, ve skutečnosti odhaluje hlubokou pravdu o Agathině životě. Clara měla cit pro osudová rozhodnutí a uměla intuitivně vycítit, co je a co není správné.

Agatha vnímala matčino impulzivní nakupování a hromadění věcí a napodobovala ji. Ráda se zabydlovala, hromadila a obsedantně kupovala domy a v jednu chvíli jich vlastnila dokonce osm.

Zas a znovu se vracela k představě, že vlastnictví domu je klíčem k opravdovému štěstí. Už v dětství psala příběhy – pro vlastní potěchu a pro pobavení své rodiny – a v nejstarším z nich se objevuje „krvavá lady Agatha“, přičemž „příběh se točí kolem hradního dědictví“. V dalším příběhu z raného období vypravěčka popisuje svůj vysněný dům:

Velmi krásný dům. (…) Stála jsem tam a hleděla na něj (…) nezní to nijak působivě, ale celý den mě v myšlenkách pronásledoval. Jak úžasné, naprosto dokonalé štěstí.[15]

A dům jako ohnisko posedlosti najdeme i v jedné z posledních skvělých knih, které Agatha napsala na sklonku života: dům jako „věc, na níž mi nejvíc záleželo“.[16]

Život s otcem a s matkou v jejím milovaném Ashfieldu ovšem nemohl navždycky zůstat rájem, za který ho měla zpočátku.

2. KAPITOLA

ŠÍLENSTVÍ V RODINĚ

Spisovatelku Agathu Christie by její vydavatelé popsali jako typickou anglickou dámu, milovnici odpoledních čajů, jejíž kořeny jsou zapuštěny v úrodné červené půdě Devonu. Ovšem ve skutečnosti pocházela z kosmopolitní rodiny. Od samého začátku hleděla na Británii a na Brity z vnější perspektivy.

Otec Frederick se narodil americkým rodičům v New York City, zatímco rodným městem matky Clary byl Dublin. Clařin otec pocházel z německé rodiny a její anglická matka cestovala po světě jako manželka vojáka.

Zakladatelem rozsáhlého majetku Agathiny rodiny byl její americký dědeček z otcovy strany, podnikatel Nathaniel Alvah Miller z Massachusetts. Nathaniel začínal jako obchodní cestující, chodil ode dveří ke dveřím a nabízel příbory. Potom se stal úředníkem. Jeho manželka Martha – nebo Minerva, jak se někdy uvádí – byla dcera řezníka a žila se svým mužem v nájemním domě na Lower East Side. Ale Nathaniel měl talent k vydělávání peněz. Postupně stoupal z původní pozice bezvýznamného úředníka, až se stal partnerem velkoobchodní firmy Claflin, Mellon & Company, kterou Agatha často nesprávně píše „Chaflin“. Sídlila na Broadwayi a pulzovala životem.

Syn Millerových, Frederick, se narodil 31. října 1846. Když mu bylo pouhých pět let, zemřela mu matka následkem zhoubné choroby. Od té chvíle se Nathaniel se čím dál víc proměňoval v Evropana. Poslal Fredericka do Švýcarska, aby tam získal vzdělání, což bylo v té době na úrovni, a sám často podnikal osmidenní cesty na parní lodi do Manchesteru kvůli šicím strojům, které pak posílal do Ameriky, kde se prodávaly. V roce 1861 otevřela firma Claflin, Mellon & Company na Manhattanu novou reprezentační prodejnu zaměstnávající 700 prodavačů. Když Nathaniel žádal o občanství ve Velké Británii, byli na seznamu jeho ručitelů slavní obchodníci a bankéři.[17]

V Anglii si Nathaniel našel druhou manželku, Margaret Westovou. Byla to babi-teti, Frederickova nevlastní matka, která s sebou do rodiny Millerových přivedla svou neteř Claru.

Frederick a Clara se během dospívání hodně sblížili, a tak bylo naprosto přirozené, že když nastal čas, aby se Frederick oženil, nemusel se příliš dlouho rozhlížet po manželce. Jeho dcera ho popsala jako „velmi sympatického muže“, ale byl zároveň nepopiratelně líný. Agatha přiznává, že „do moderních měřítek by se jako muž asi nevešel (…) ale tehdy to fungovalo jinak – když jste byli finančně nezávislí, nepracovali jste. Neočekávalo se to od vás. Mám silné podezření, že můj otec by v žádné práci stejně moc nevynikal.“

Frederick měl šílenou závislost na nakupování, nicméně jak sám řekl, jeho nejoblíbenější činností bylo „nicnedělání“. Patřilo to mezi odpovědi, které uváděl v knize tištěných dotazníků, jejichž vyplňováním se občas bavila celá rodina. Frederick reagoval nejobsáhleji a nejnadšeněji na otázku týkající jeho oblíbeného jídla: „Biftek, kotlety, lívanečky plněné jablky, broskve, jablka. Všechny druhy ořechů. A ještě víc broskví. Víc ořechů. Irská dušená směs masa se zeleninou. Tradiční britský pudink.“

Sympatický lenoch Frederick vplul do manželství, když mu bylo třicet jedna let. Stalo se to v dubnu roku 1878 v kostele v Notting Hillu. Jeho čtyřiadvacetiletá nevěsta Clara, která nebyla až tak moc líná, ale ani tak moc sympatická jako její budoucí manžel, byla uvězněna v přiléhavé damaškové róbě krémové barvy, jejíž pevně utažený pás byl posázený perlami.[18]

Frederick a Clara žili převážně v Anglii, ale Frederick se často vracel do Ameriky. Byl na seznamu newyorských významných osobností a patřil mezi těch pár jedinců, kteří disponovali teprve nedávno nabytými penězi. Jeho přátelé ochotně vysvětlovali, že i když Frederickův otec udělal závratnou kariéru, Frederick „nikdy nepodnikal“, a přesto ho „přijímali všichni z newyorské smetánky“.[19]

I přes tuto skutečnost se Frederick a Clara rozhodli pořídit si dům v pohodlném a celkem rušném přímořském letovisku Torquay. Frederick byl vždy velmi společenský muž, a tak se stal členem jachtařského klubu a hrál za kriketový tým v Torquay. Agatha na to vzpomínala: „Bývala jsem nesmírně hrdá, když mi dovolil, abych mu pomáhala, a brala jsem všechno velmi vážně“.[20]

V 90. letech 19. století bylo Torquay proslulé hlavně jako skvělé místo k přečkání mírné zimy. 9. ledna 1879 se tam v pronajatém domě narodila Frederickovi a Claře dcera. Samozřejmě ji pojmenovali Margaret, po babi-teti. Ale Agathina starší sestra byla všeobecně známa jako Madge.

V červnu následujícího roku se během návštěvy Ameriky narodil Claře syn Louis Montant neboli Monty. Tehdy se rodina rozhodla, že se v Americe usadí natrvalo a bude jezdit do Torquay jen kvůli důležitým záležitostem. Když Claře padla do oka vila zvaná Ashfield, vrátil se Frederick do New Yorku sám. Dům měl šest pokojů a byl napojen na kanalizační síť v Torquay, ale nejúžasnější byla jeho zahrada s „velkým skleníkem s orchidejemi, kapradím, opečovávaným ovocným sadem, hustým trávníkem a záhony se zeleninou“.[21]

Tehdy Clara prohlásila, že se rodina do Ameriky neodstěhuje. Nepatřila mezi ženy, jejíž rozhodnutí by se dalo snadno změnit. Oblékala se dost teatrálně, a „když vcházela do domu v dlouhém černém kabátě z vlajícího marokénu (…) se vztyčenou hlavou (…) působila elegantním a důstojným dojmem“.[22]Měla vytříbený intelektuální vkus a obdivovala Tennysona, Landseera, Mendelssohna a „Miss Nightingale“. Ale měla také lidskou stránku. Přiznávala, že má slabost pro „zmrzlinu“ a pro „americký chlazený míchaný drink“.[23]

Clara Margaret Boehmerová byla velmi vášnivá žena, a přesto toužila pro stabilitě. Byla dcerou vojenského důstojníka Friedricha Boehmera, který se narodil na Martiniku. Jeho otec byl Němec a matka Polly byla Angličanka. Měli pět dětí, čtyři chlapce a Claru, jež se narodila, když Friedrich sloužil v Dublinu.[24]

Po odchodu do důchodu vzal Friedrich svou rodinu do Jersey, kde po čase zemřel. Podle Agathy byl příčinou jeho smrti pád z koně. Nicméně mnohem prozaičtější je zápis v obecní matrice, kde se uvádí, že zemřel na bronchitidu.

Polly zůstala sama a musela se starat o pět dětí. Měla jen armádní penzi a jejím potomkům hrozila ztráta i tak dost nejisté pozice ve střední společenské třídě. A tak poslala devítiletou Claru ke své sestře Margaret (babi-teti), která měla v úmyslu provdat se za bohatého amerického obchodníka. Clara své matce nikdy neodpustila, že se jí zbavila. Byla na ní citově závislá a měla sklon k „prožívání příšerných psychických stavů“. Podle Agathy byla její matka „plachá a neprůbojná“.

Clara se u Millerových cítila jako „chudá příbuzná“, což v ní vyvolávalo pocit nejistoty, ale sklony k duševním chorobám mohly pocházet i z její rodiny, jak ukázal nový výzkum.[25] Její starší bratr Frederick se zastřelil, sestřenice Amy Boehmerová se vrhla do vody a utonula a stejným způsobem spáchala sebevraždu i druhá Clařina sestřenice. Její prastrýc zemřel v psychiatrické léčebně a určitou dobu tam strávila v roce 1850 i její prateta. V roce 1880 zemřela Clařina vzdálená sestřenice na „mánii“ v ústavu pro choromyslné, kam se v roce 1891 dostala i sestra této příbuzné. Její vzdálený bratranec byl alkoholik a bil svou manželku.

Není podstatné, zda spolu tyto věci souvisely, nebo ne. Důležité je, že takové příběhy vyvolávaly ve viktoriánské rodině strach a pocit hanby. Šílenství, jak se těmto chorobám tehdy říkalo, se v matčině rodové linii projevilo tak, že poznamenalo Agathino psaní. Hrdinkou jejího raného díla o krásném domě byla matka, která zemřela v psychiatrické léčebně:

Jak víte, v rodině se vyskytuje šílenství. Dědeček se zastřelil a sestra (…) vyskočila z okna (…) a matka Allegry strávila v tomto domě několik let. Nebyla jen divná, byla opravdu šílená! Šílenství je něco příšerného.[26]

I když se objevovaly jisté potíže a komplikace, ze všech dochovaných záznamů jasně vyplývá, že Clara s Frederickem prožili dlouhé a šťastné manželství. Clara se od deseti let na jiného muže ani nepodívala. Ačkoli je třeba dodat, že zbožňování manžela bylo ukotveno ve viktoriánské manželské smlouvě.

Pokud jde o kariéru spisovatelky, Clara byla pro Agathu prvním vzorem, protože psala příběhy a básně. Jde o její soukromou tvorbu, jež vrhá zvláštní viktoriánské světlo na způsob, jakým s Frederickem vnímali manželství. Clara sama sebe považovala za níže postavenou:

Bože na nebesích, vyslyš mě,

naslouchej modlitbě, kterou šeptám.

Nechť si zasloužím, ač toho nejsem hodna,

jeho lásku a společný život.

Frederick na to odpověděl básní, jež ukazuje, že svou manželku považuje za „anděla domova“, což byla klasická viktoriánská symbolika klidné a počestné ženy žijící jen pro rodinu, která je morálním pilířem domova.

Ale mé srdce je upřímné a něžné,

plné lásky k mé milované manželce,

neboť ona je anděl s bílou duší

a je mi dražší než život.

Pouze ona má sílu vyvést mě

z temnoty do světla.[27]

Rodiče a jejich pevný vztah vyvolávali v Agatě v prvním desetiletí života pocit, že je hluboce milovaná. Hlavně s Clarou měly velmi blízký vztah, sdílely stejný myšlenkový jazyk, měly jakési „intuitivní chápání situací, jež jsou běžným smrtelníkům skryty“.[28]

A přesto musela v určité době opustit Ashfield a čelit 20. století, v němž si už ženy nemohly dovolit být „anděly s bílou duší“ a musely se vypořádat s nedůstojným postavením, prací a nedostatkem peněz.

3. KAPITOLA

ONA VĚC V DOMĚ

Když se Frederick Miller procházel na Silvestra po své zahradě, všiml si, že trubky na teplou vodu ve skleníku jsou studené. Podivné. Toto zjištění ho přimělo vyhledat Williama Henryho Callicotta, „velmi pečlivého a pilného“ zahradníka, který pro něj pracoval už tři roky.

Najít ho nebylo snadné. Frederick se ale nevzdával, neúnavně pátral, a nakonec dospěl až k vratům nepoužívané stáje.

Byl v ní muž, kterého hledal. Mrtvý. Jeho bezvládné tělo viselo na provaze.

V Ashfieldu byl telefon, a tak Frederick okamžitě zavolal na policii. Vyšlo najevo, že se Callicott, na rozdíl od služebnictva, neúčastnil vánočního večírku s odůvodněním, že je jeho malá dcerka nemocná. Ale ve skutečnosti měl zahradník obavu, že má nemocné srdce, a strach mohl být důvodem, proč si vzal život.[29]

Studené trubky vedoucí k nálezu mrtvoly. Tím by mohla začínat detektivka Agathy Christie. Ale tato příhoda se objevuje v jednom z jejích nedetektivních románů, v částečně autobiografické knize nazvané Nedokončený portrét. Patří mezi mnoho dalších, v nichž Agatha líčí domov jako úžasné a zároveň hrozivé místo.

Agatha během dětství přijala typickou viktoriánskou představu, že domov je epicentrem života. Později popisovala intenzivní pocity, které prožívala v uzavřeném světě Ashfieldu, v němž byla výraznou osobností kuchařka Jane Roweová. Agatha milovala její kuchyni. Jídla v Ashfieldu bylo vždycky hodně a bylo z nejlepších surovin. Agatha sama přiznala, že byla „nenasytná dívka“, jejíž „nejoblíbenější ingrediencí byla, je a nejspíš bude smetana“. Slova „přidat půl pinty smetany“ se opakovaně objevují v receptech v ručně psané knize receptů, které Clara shromáždila pro svou dceru, aby je mohla v budoucnu používat. Jsou v ní jídla od kuřete v omáčce po „čínskou rýži“.[30]

Sčítání lidu z roku 1891 přináší svědectví i o jiných lidech, kteří dělali Agatě během dětství neustále společnost. O sedmdesát let později je detailně popsala ve své autobiografii. Kromě Jane Roweové mezi ně patřily posluhovačka Jane Ratcliffeová, služebná Charlotte Froudeová a významnou roli samozřejmě hrála i Susan Lewisová, Agathina chůva. Agatha pocházela ze společenské vrstvy, která si nedokázala představit život bez služebnictva. Jednou kdosi zaslechl, jak říká Susan: „Až vyrostu, postavíme v zahradách Ashfieldu malý domek a ty a já v něm budeme žít navěky.“[31]

Ashfield se nevyznačoval pouze dostatkem jídla a dobrými vztahy mezi ženami, působil sám o sobě i jako vizuální zážitek. Fotografie ukazují, že byl beznadějně přeplněný věcmi různého charakteru. Mnohé z nich si v průběhu času našly cestu do pozdějšího Agathina domova, do velkého domu, kterému se říkalo Greenway a stál v Devonu. Pokoj v prvním patře byl v 90. letech předělaný na koupelnu. V prádelníku leží pečlivě vyrovnané krabice plné papírů obsahujících důkazy o Frederickově závislosti na impulzivním nakupování.

V oněch krabicích se ukrývají účtenky za dva medailony Wedgwood, za „2 orientální mísy“ a za „8 mastkových sošek na podstavci“. Frederick nedokázal odolat žádnému obchodu prodávajícímu „umělecké předměty, vzácný porcelán, starožitné bronzové věci a další cennosti“. Pro sebe a pro Claru koupil prsteny s ametystem a dále „stojan na deštníky, 2 karafy z křišťálového skla, 5 zachovalých mahagonových židlí ve stylu Chippendale s vyšívanými sedáky a kazetu s 18 páry stříbrných dezertních vidliček vykládaných perletí“.[32] Frederick musel nechat přistavět dům, aby bylo na to vše místo, a tak vznikl taneční sál, do něhož se „pohodlně vešlo 120 tanečníků“.[33] A také velmi rád věšel olejové obrazy na zdi těsně vedle sebe.

Agatha napodobovala svého otce a také se tímto způsobem snažila vytvářet domov, jen v menším rozsahu. Za kapesné kupovala nábytek do svého milovaného domečku pro panenky:

Byly tam toaletní stolky se zrcadly, kulaté leštěné jídelní stoly a sedací souprava potažená ohavným oranžovým brokátem (…) můj domeček pro panenky brzy vypadal jako sklad nábytku.

Ve stáří si uvědomila, že tím byla zaseta semínka celoživotní vášně. „Od té doby jsem si pořád hrála s domy,“ napsala.

Prošla jsem nespočtem domů, kupovala jsem domy, vyměňovala je za jiné domy, zařizovala jsem domy, zdobila jsem domy, dělala jsem strukturální úpravy domů. Domy! Bůh žehnej domům!

Když Agatha bydlela u babi-teti v jejím domě v Ealingu, poznala mnohem temnější, dusivé interiéry generace svých prarodičů. Craven Gardens číslo 9 byl dům stojící v řadě stejných, velkých vil nedaleko železniční stanice.

Babi-teti hrála v Agathině dětství zásadní roli. Pevně zastávala své názory a měla slabost pro „cherry brandy“. Prohlašovala o sobě, že dokáže „rychle odhadnout povahu člověka“, a Agatha dala pronikavý a chápavý pohled babi-teti do vínku postavě slečny Marplové.[34]

Babi-teti měla úžasnou schopnost poznat, co lidé, hlavně muži, opravdu chtějí. Není obtížné si představit, že když Agatha popisovala, jak slečna Marplová diskrétně rozlévá whisky a přitom mumlá, že džentlmen „chce něco silnějšího než čaj“[35], myslela právě na ni. Babi-teti také tvrdila, že „každá žena by u sebe měla mít padesát liber v pětilibrových bankovkách pro případ toho, co nazývá nepředvídanou událostí“, což jsou slova, která jedna teta pronáší v románu, který napsala Christie až v roce 1968.[36]

Během návštěv tohoto vznešeného viktoriánského světa fascinovala mladou Agathu hlavně přepychová babi-tetina toaleta, která měla „nádherné velké sedátko z mahagonového dřeva (…) člověk se cítil jako královna na trůně“. V tlumeném světle salonu prožívala babi-teti svůj jednotvárný život a hýbala se, jen když šla odemknout spižírnu a vyndat „francouzské švestky, třešně, kandovanou anděliku, pytlíky rozinek, kusy másla a pytlíky cukru“. S přibývajícím věkem začala shromažďovat stále víc věcí. Byla čím dál hrabivější. Jak Agatha viděla Margaret Millerovou stárnout, z milované a všemocné osoby se pro ni stávala osobou milovanou a zranitelnou. Ani její úžasná spižírna ji nemohla uchránit před blížící se smrtí.

Život v Ashfieldu i v Craven Gardens číslo 9 závisel na práci lidí, kteří udržovali domácnost v chodu. Když Agatha v 60. letech znovu pročítala své rané romány, udivilo ji, „kolik služebnictva se motá kolem.“[37] Když byla dítě, brala to jako samozřejmost, ale po čase se rozhodla zjistit si co nejvíc informací o práci těchto lidí. Agatha dospěla k názoru, že ženy z její rodiny sice „nechávaly služky pracovat až do úmoru, ale pokud onemocněly, věnovaly jim maximální péči. Když dívka přišla nečekaně do jiného stavu, zašla babička za dotyčným mladíkem a zeptala se ho: ‚Takže, zachováte se k Harriet tak, jak se sluší?‘“[38] Byla přesvědčena, že do vztahu mají obě strany investovat stejným dílem. Pozice služky se upevňovala tím, že měla místo u „dobré“ paní.

Ovšem tohle je pouze jedna část příběhu. Agatha neznala pocit ponížení, který prožívali lidé pracující v domech druhých, a jednou z výtek vůči jejím románům je nedostatek lidskosti vůči služebnictvu. Je to patrno například v románu Zlo pod sluncem, v němž jsou zaměstnanci hotelu zbaveni podezření jen na základě své pozice ve společnosti. Ale na druhou stranu si Agatha také s předsudky pohrává a běda čtenáři, který předpokládá, že sluha v jejím příběhu „by něco takového nemohl udělat“. Spisovatelka Agatha nepohrdá služebnictvem. Má o tyto lidi zájem, sleduje jejich měnící se postavení a v některých příbězích jsou pasáže upřímně zkoumající, jak žijí.

Život v Ealingu byl značně monotónní, zatímco Agathino dětství v Torquay překypovalo zdravím a překvapivým množstvím fyzických aktivit. Agatha často plavala a šlo jí to skvěle. V přístavišti se dalo zabavit jízdou na kolečkových bruslích a na ponících. Torquay bylo místo nabízející mladým lidem celou řadu atrakcí. Od 60. let 19. století se stal chloubou letoviska hotel Imperial, první pětihvězdičkový hotel mimo Londýn, který se objevil v románech Dům na úskalí (1932) a Mrtvá v knihovně (1942). V 80. letech byl postaven Grand Hotel, protože díky vlakové zastávce Great Western Railway přibylo návštěvníků.

Agatha prožívala příjemný život zasvěcený radosti, a přesto bylo v jejím pohledu na svět cosi nečekaně temného.

V raném příběhu Dům krásy, o němž už byla řeč, se nachází zárodek idey, jež se projevuje i v další tvorbě. Představa, že v domě se skrývá zlo. Vypravěč se domnívá, že nalezl dokonalý dům, ale pak si v jeho podivné napjaté atmosféře uvědomí, že tam žije cosi zlého:

V žádném z jeho snů nebyl ten dům krásnější a úžasnější než té noci (…) cosi se blížilo k oknu. (…)

Byl vzhůru! Třásl se hrůzou a cítil nevyslovitelný odpor k oné věci (…) k věci, jež přistoupila k oknu a zlovolně na něj hleděla (…) neboť to byla věc naprosto příšerná, tak zlá a záštiplná, že se mu při pouhé vzpomínce na ni zvedal žaludek.

A jsme zase u toho. U Agathina přesvědčení, že i v srdci šťastného domova může existovat zhoubné zlo.

Jde o představu, která se bude znovu a znovu vracet, dokonce i v posledním románu o slečně Marplové, v němž postava jménem Gwenda objeví ztracené dveře. „Gwenda náhle pocítila drobný záchvěv nejistoty.“ Nalezla totiž tajemné dveře, jimiž se mohla navrátit ke vzpomínce z dětství, kterou po celou dobu potlačovala. Byla svědkem vraždy. Gwenda najednou zjistila, že její dům není bezpečný. „Ten dům ji děsil.“[39]

Představa, že dům, ale i člověk se mohou nečekaně změnit z čehosi důvěrně známého a přátelského ve zlo, je pro Agathu dost příznačná, protože pramení z její noční můry o Střelci.

Střelec byl pro ni zásadní děsivou imaginární postavou. Popisuje ho ve svém životopise a také v autobiografickém románu Nedokončený portrét, o němž člověk, který byl Agatě hodně blízký, řekl, že „odhaluje intimní záblesky z období od raného dětství po začátek středního věku“.[40] Střelec měl někdy na sobě kabát z 18. století a jindy mu chyběla paže. Objevoval se zcela nečekaně uprostřed běžného dne. Občas dokonce sídlil v těle někoho jiného.

Podíváte se na maminku (…) samozřejmě je to její obličej (…) a najednou vidíte ocelově modré oči (…) a z rukávu jejích šatů (…) ach, je to hrozné! Ten příšerný pahýl. Nebyla to maminka (…) byl to Střelec.[41]

Existovaly i další způsoby, jimiž hrůza klepala na dveře dětského pokoje. Madge, Agathina sestra, byla talentovaná herečka. Na Agathinu žádost občas přijala děsivé alter ego zvané „starší sestra“. „Starší sestra“ vypadala úplně stejně jako Madge, ale měla jiný, hrůzu nahánějící „úlisný“ hlas a strašila ji: „Ty víš, kdo jsem, viď, drahá? Jsem tvoje sestra Madge. Nepovažuješ mě za nikoho jiného, že ne?“

Ve Střelci a ve „starší sestře“ se odráží Agathina představa, že matka a sestra se mohou změnit a chovat děsivě. Tyto dětské fantazie jsou důležité, protože odhalují něco, díky čemu je detektivní fikce Agathy Christie moderní. Například v příbězích o Sherlocku Holmesovi se zločinec často nachází mimo okruh oběti. Ale v dílech Agathy Christie bývá vrah často důvěryhodným členem rodiny.[42]

Agatha moc dobře věděla, že Madge je Madge, a přesto jí v hlavě hlodala pochybnost. „Ten hlas (…) ten kradmý pohled (…) pokaždé jsem cítila nepopsatelný strach.“ A právě její vlastní strach jí pomohl stvořit hrůznou příhodu v příběhu Dům krásy. Ta žena byla:

schoulená na pohovce v podivné poloze. (…) Pomalu zvedla hlavu a zadívala se na něj (…) Zastavil se neschopný pohybu. V jejích očích bylo něco, co znal.

Byl to pohled oné věci v domě.[43]

Nutno poznamenat, že skutečným děsivým tajemstvím Ashfieldu, onou „věcí v domě“ skrývající se za okázalý život Millerových, byl nakonec prostý fakt, že rodině docházely peníze.

4. KAPITOLA

NA MIZINĚ

Když na Millerovy dopadly finanční problémy, byla Agatha příliš malá, aby chápala, co se děje.

Ke konci 90. let 19. století vyslechla rozhovor rodičů, kteří probírali klesající příjmy z rodinných investic. Agatě to znělo velmi povědomě, protože se to stávalo rodinám v příbězích, které četla. A tak rázně oznámila své guvernantce, že Millerovi jsou na mizině. Řetězec událostí na sebe nenechal dlouho čekat. „Milá Agatho,“ opáčila matka, když za ní přišla, rozčílená indiskrétností a nepřesností své dcery. „My nejsme na mizině. Jen teď prožíváme špatné období a budeme se muset uskromnit.“

„Nejsme na mizině?“ opáčila jsem značně rozčarovaná.

„Nejsme na mizině,“ prohlásila matka rezolutně.[44]

Netrvalo však dlouho, než byla slova „na mizině“ oficiálně připsána k jejich statutu.

Agathin dědeček, Nathaniel, díky firmě Claflin, Mellon & Company, která se později nazývala H. B. Claflin, hodně zbohatl. Nicméně Frederick po čase zjistil, že jeho příjmy se nezvratně snižují. V roce 1901 se jeden ze správců rodinného majetku odebral do hotelového pokoje a pokusil se zastřelit. Podle Millerových to udělal proto, že měl výčitky svědomí kvůli špatnému zacházení s jejich financemi.[45] Agathina představivost využila později tuto příhodu ke stvoření Andrewa Penningtona, defraudanta jmění mladé dámy v románu Smrt na Nilu.

Ale Frederick neměl v povaze šetřit a uskromnit se. Pět let předtím uvedl s velkou pompou do společnosti svou starší dceru Madge. Její debut se konal v New Yorku na samém konci zlatého věku tohoto velkoměsta. V den sedmnáctých narozenin ji Frederick doprovodil do tanečního sálu hotelu Waldorf na Páté Avenue. Tam ji, spolu se šesti sty dalšími hosty, přijala královna společnosti, Caroline Astorová.[46]

Frederick a Madge strávili v New Yorku čtyři měsíce a pak odpluli domů s třinácti kufry. Ovšem Frederick nebyl schopný vidět spojení mezi takovými výlety a jeho ubývajícím jměním. Agatha napsala, že byl „udiven a propadal depresi, ale protože nebyl podnikatel, nevěděl, co s tím má dělat“. Nakonec byl nucen uchýlit se k drastickým opatřením. Pronajal Ashfield nájemníkům a vzal rodinu do Francie, kde vystřídala řadu hotelů. Strávili rok putováním z Pau na jihu Francie do Paříže a do Dinardu na severu, až se dostali na ostrov Guernsey. Agatha uvádí, že tuto cestu podnikli, když jí bylo šest let, ale ve skutečnosti jí bylo devět.

Ale ani pak se Frederick a Clara nebyli ochotni smířit s tím, že by měli žít skromněji. Agatha popisuje například komplikace spojené s balením věcí. Její matka měla „kufry s pevným koženým víkem, velkou tašku a cestovní kufřík, dvě obrovské krabice na klobouky, šperkovnice, cestovní tašky a neceséry. Zavazadla byla poloprázdná a uvnitř byla spousta papíru.“ Za takové množství kufrů se muselo platit o hodně peněz navíc. Frederick říkával, že „poplatky francouzských drah jsou nemorální“. „A přitom toho máme tak málo,“ povzdechla si pokaždé Clara.[47]

Jakmile byli zpátky v Torquay, ztenčily se jejich finance natolik, že Frederick skutečně přemýšlel o tom, že začne pracovat, přestože neměl žádnou kvalifikaci. A ještě horší bylo, že kvůli stresu onemocněl. I když se rodiče snažili před Agathou skrývat pravdu, stejně jí bylo jasné, že starosti působí na otcovo zdraví negativně.

Madge si po honosném debutu v New Yorku užívala rušný společenský život. Ale Frederickovu mysl zatěžoval jeho syn Monty. Byl tatínkův miláček a stejně jako on byl pohodlný a líný. Jeho oblíbenou činností bylo „flirtování“ a hlavním povahovým rysem bylo „mluvit žargonem a rozčilovat se“.[48] „Nesnáším práci jakéhokoli druhu,“ prohlašoval.[49] Po odchodu do Harrow se téměř vytratil z Agathina života. Ale ani pobyt v Harrow, kde na něj byly kladeny vysoké intelektuální nároky, nepodnítil Montyho ke změně životního stylu. Jeho jedinou opravdovou vášní byly čluny, a tak mu rodiče naši práci v loděnici. Po vypuknutí búrské války se zdálo, že Montyho život konečně nabere jiný směr. V roce 1900 vstoupil do armády.

Následujícího roku si Frederick začal dělat ještě větší starosti o své zdraví. Do září prožil osmadvacetkrát stav podobný infarktu. Vedl si seznam, v němž stojí, že šlo „o krátkou ostrou bolest v srdci“, „o těžký srdeční záchvat“ a o „hodně těžký srdeční záchvat“. Usilovně se snažil zhubnout a pečlivě sledoval ubývání tělesné váhy. Ale srdeční záchvaty byly čím dál častější.

Frederickovu mysl zklidnila až návštěva londýnského specialisty. „Má drahá Claro,“ začíná jeho dopis domů, ve kterém jí napsal, že mu doktor doporučil „hodně čerstvého vzduchu, destilovanou vodu, mléko po jídle…“ Doktor prý prohlásil, že jeho srdce určitě není zvětšené. Uklidněný a šťastný Frederick se nemohl dočkat, až spatří svou manželku. „Cítím se skvěle a mnohem lépe,“ napsal.

A už téměř neprožívám noci, kdy nemohu dýchat. Nevím, jestli za to vděčím léku obsahujícímu náprstník, nebo je to tím, že méně chodím. (…) Rozhodl jsem se, že pokud půjde všechno, jak má, vrátím se ve středu 30.

Do té doby měl v úmyslu pobývat s babi-teti v Ealingu, i když v dopise určeném Claře píše: „Mnohem radši bych byl mezi vámi a odpočíval, ale matka je tak laskavá a hodná, že ji nemohu zklamat.“[50]

Nicméně jeho zdravotní stav se dál zhoršoval, přestože si dopřával dostatek čerstvého vzduchu a mléko po jídle. V listopadu už si v Londýně zase hledal práci, ale znovu onemocněl. 2. listopadu si přestal vést deník, do kterého zapisoval drobné osobní výdaje, například stříhání vlasů, koktejly, noviny a drožku. Byl nemocný a osamělý a zoufale se toužil vrátit k rodině. „Je mi moc líto, že jsi pořád nemocný,“ stojí v dopise od jeho malé dcery, „Jane mě v kuchyni nechala upéct koláče. (…) Dala jsem si do čaje devonshirskou smetanu (…) tvá milující Agatha.“[51]

Fredericka sužoval kromě srdečních problémů zápal plic a určitě ho velmi trápila představa, že by šťastný život jeho dcery náhle skončil. Měl neblahé tušení toho, co se nejspíš stane. Jeho poslední dopis Claře je tak dojemný, že se při jeho čtení člověku svírá hrdlo. „Úplně jsi změnila celý můj život,“ napsal jí.

Žádný muž nikdy neměl manželku, jakou jsi ty. Od naší svatby tě každým rokem víc a víc miluji. Děkuji ti za tvou náklonnost, lásku a oddanost. Bůh ti žehnej, má nejdražší, brzy budeme zase spolu.

Dne 26. listopadu 1901 zemřel. Agatě bylo pouhých jedenáct. Její rodina byla na mizině, a navíc navždy odešel její bodrý otec, u kterého vždy nacházela jistotu a povzbuzení.

Ta rána Claru málem zabila. Pořád uchovávala a opatrovala oznámení o Frederickově pohřbu, vylisovanou růži ze hřbitova v Ealingu, kde byl pochován, a jeho „poslední dopis“. Tyto věci byly uloženy v malé skříňce s výšivkou na víku, kterou pro něj nechala před lety zhotovit. Byl na ní děsivě prorocký nápis: „Frederickovi od Clarissy (…) láska je silnější než smrt.“[52]

Život v Ashfieldu bez Fredericka pokračoval v mollové tónině. Madge se vdala a opustila domov. Nezodpovědný Monty nepřijel na otcův pohřeb ani nereagoval na telegram oznamující jeho smrt.[53] Po búrské válce zůstal v Africe, kde pracoval jako lovec zvěře a byl souzen (a následně osvobozen) kvůli obvinění z nelegálního zabití patnácti slonů. Kdosi slyšel, jak se vychloubá, že „už porušil zákony mnoha zemí a má ukrytou pořádnou hromadu načerno získané slonoviny“.[54]

Monty byl pryč a jeho matka a mladší sestra musely čelit finanční zkáze. Clara dál dostávala 300 liber ročně z trosek Frederickova majetku. Agatha měla k dispozici „100 liber ročně“ stanovených otcovou poslední vůlí.

Vzhledem k tomu, že v Británii činil v roce 1901 průměrný roční příjem pouhých 42 liber a průměrný plat služky byl 16 liber, nežily si Clara a Agatha Millerovy špatně.[55] Ale byly zvyklé na panský život a najednou se necítily jako boháči. Navíc ztratily svou pozici ve společnosti. Už nebyly rodina, pouze vdova a dcera dohlížející na zbytek ashfieldského služebnictva.

Mladá Agatha se usilovně snažila matku utěšit „Otec už má klid.“ Opakovala jí: „Je šťastný. Přeci bys nechtěla, aby se vrátil, že ne?“

Agatha věděla, že přesně to se od ní očekává. Jak sama prohlásila, mnohé děti „slýchají, že tyhle věci jsou správné, a vědí, že je tomu tak, i když jejich pocity jim mohou z toho či onoho důvodu, který ani neznají, našeptávat, že to správné není“.

A špatně na tom opravdu něco bylo. Clara na Agathu často doslova vyštěkla.

„Napřímila se na posteli a udělala tak děsivé gesto, že jsem uskočila. „Ano, chtěla bych,“ vykřikla hlubokým hlasem. „Ano, chtěla bych. Udělala bych cokoli na světě, aby se vrátil. Cokoli, naprosto cokoli.“[56]

Matka pro ni najednou byla cizí osoba. Jako by se Střelec odvážil proniknout do důvěrně známého okolí, do Clařina pokoje.

Agatha měla strach a stáhla se do sebe. Intenzita matčiných pocitů ji děsila.

Začala se obávat, že ztrácí i matku. „V noci jsem se budila, srdce mi bilo a byla jsem přesvědčena, že moje matka je mrtvá.“ Plížila se chodbou ke Clařině pokoji a poslouchala za dveřmi, jestli dýchá. Zármutek vytvořil mezi Agathou a citlivou Clarou podivně silné pouto.

V životě Agathy, jenž započal tak slibně, nastal zásadní obrat. Jak mohla ta osamělá úzkostná dívka přežít ztrátu otce a majetku? Jak mohla znovu získat jistotu, kterou prožívala, když byla šťastná a hrála si na kouzelném zeleném trávníku vedle podivuhodné araukárie na zahradě v Ashfieldu?

2. ČÁST

EDUARDOVSKÁ DEBUTANTKA

– PO ROCE 1900 –

5. KAPITOLA

ČEKÁNÍ NA TOHO PRAVÉHO

Jedna z nejpopulárnějších spisovatelek 20. století popisuje dospívání dívek ze střední třídy na počátku 20. století:

Byly jsme odkojeny snobstvím, omezovali nás přesně danými společenskými pravidly, neměly jsme možnost navazovat kontakty s lidmi mimo naši společenskou třídu a poznávat je.[57]

Byla jí Barbara Cartlandová, která, stejně jako Agatha, přišla v raném mládí o majetek a o otce. V případě Agathy bylo ještě obtížnější zvládat „omezující společenská pravidla“, protože Clara chtěla i přes ztrátu statutu, aby její dcera stoupala stále vzhůru. Agatha se musela provdat do vrstvy nacházející se o trochu výš než ta její.

Agathina matka byla přesvědčena, že se její přání naplní, pokud svou dceru nebude trápit vzděláním. Domnívala se, že „nejlepším způsobem výchovy dívek je dopřávat jim dobré jídlo, čerstvý vzduch a nijak nezatěžovat jejich mysl“.

Nepřicházelo v úvahu, že by se Agatha učila něco, čím by si vydělávala na živobytí. To byla starost jejího budoucího manžela. Sčítání lidu z roku 1901, tedy v prvním roce eduardovské éry, ukazuje, že 31,6 procent žen v Británii bylo zaměstnaných, většinou v domácích službách nebo v textilním průmyslu.[58] Agatha popisuje způsob, jakým byla vychovávána. Stručně řečeno, „čekaly jste na toho pravého, a když přišel, změnil celý váš život.“

Na mladé muže se tato pravidla samozřejmě nevztahovala a Monty šel do veřejné školy. Ale mnohem zajímavější je, že do ní chodila i Agathina starší sestra, Madge.

Madge byla dynamičtější než zasněná Agatha a navštěvovala internátní školu v Brightonu, známou jako Roedean. Společně s Cheltenham Ladies’ College byla tato škola přípravnou vzdělávací institucí pro dívky, které pak mohly jít do Girtonu a Newnhamu, nových dámských kolejí v Cambridgi. Ve škole se z Madge stal nový typ ženy, jenž se na počátku 20. století začínal objevovat ve feministických kruzích pocházejících ze střední vrstvy a opravdu se mu říkalo „nová žena“.

Agatha velmi obdivovala svou hezkou, bystrou sestru. Její nejvýraznější vlastností byla „netrpělivost“ a její motto znělo „stále kupředu“.[59] Ale na Agathu si vždycky našla čas. V jednom dopise z internátní školy jí napsala: „Doufám, že se chováš slušně a nezapomínáš na mě.“[60] Podle Agathy patřila Madge mezi lidi, kteří dokážou snad všechno, co si usmyslí. Když se Madge rozhodla, že bude psát příběhy, vyšly po čase ve Vanity Fair.

Ale po návratu ze školy její změna rodiče nepotěšila. Prosazovala názor, že hříšní lidé se baví mnohem víc než ti hodní. Agatha si všimla, že její sestra má navíc „silnou sexuální přitažlivost“, což bylo znepokojující. Když se blížil čas odchodu do Girtonu, rozhodli rodiče, že tam Madge nenastoupí. Místo toho ji uvedli na manželský trh. A tam se Madge opravdu dařilo, což se dalo předvídat. Nicméně pokud by se Margaret Frary Millerové dostalo správného povzbuzení, mohla zjevně udělat se svým životem něco zajímavějšího.

Po neúspěšném pokusu s Madge se Clara zaměřila na Agathu a na tradičnější vzdělání kladoucí důraz na hudbu, francouzštinu, konverzaci a „charakter“. Nebyla v tom výjimkou. V 90. letech 19. století byli mnozí lidé přesvědčeni, že příliš vzdělané dívky přetěžují své zdraví. V knize o vývoji dítěte z roku 1895 jeden doktor píše, že pokud dívka užívá hodně často mozek, poškodí to její plodnost. A dochází k závěru, že „nová žena se může vyskytovat pouze v románu, nikoli v přírodě“.[61]

Clara začala vnímat srdeční záležitosti jinak než dřív a následkem toho cítila Agatha k hodnotám „nové ženy“ celoživotní odpor. Nebyla zastánkyní ženské kariéry, její finanční nezávislosti nebo rovnoprávnosti s muži. Ale i přesto se o myšlenku „nové ženy“ pořád zajímala. V jejích knihách se objevuje nespočet dynamických a atraktivních hrdinek s Madginým elánem.

Nepříliš náročné vzdělání ponechávalo Agatě hodně volného času, a tak se zabavovala čtením, díky němuž se učila. „Samozřejmě jsem se dost často příšerně nudila,“ vzpomínala na ty chvíle.[62] Stal se z ní knihomol, přečetla všechno, co se jí dostalo do ruky, a získávala tak informace, které jí dospělí neposkytovali.

Jednou z věcí, které by jí v budoucím životě opravdu pomohly, bylo finanční vzdělání. Ale Millerovi o penězích nemluvili. Než Frederick zemřel, dával Agatě u jídelního stolu hodiny aritmetiky, což ji bavilo. Později si říkala, že až bude chodit do skutečné školy, bude se pořádně věnovat matematice, protože jí vždy připadala fascinující.

Pár dní v týdnu chodila ke slečně Mary Guyerové, jejíž soukromá „škola pro dámy“ v Roquay byla pojmenovaná podle nechvalně známé instituce zvané Girton Hall. A po zbytek času byla ponořená v knihách. „Vyrůstala jsem na Dickensovi,“ říká, „a také jsem milovala Jane Austenovou, ostatně kdo ne?“[63]

Nedostatek formálního vzdělání ponechával Agathinu mysl nekonvenční a svěží. Nicméně když se později setkávala se vzdělanými lidmi, často se cítila méněcenná. Když překonala některé z millerovských obav týkajících se „nových žen“, využívala pocit, že nemá dostatečné vzdělání, dokonce i jako motiv k vraždě. „Vždycky jsem byla chytrá, už jako dívka!“ říká jedna z vražedkyň v jejích románech, „ale nenechali mě nic dělat. (…) Musela jsem zůstat doma a nedělat vůbec nic.“[64] Nakonec ji zoufalství dožene k vraždě.

Přestože Agathino vzdělání opomíjelo matematiku a přírodní vědy, bylo i tak mnohem náročnější, než by se na první pohled zdálo, protože kladlo značný důraz na hru na klavír a na zpěv. Jako v případě všeho, co ji hodně zajímalo, se Agatha pustila do intenzivního hudebního tréninku. A díky tomu dosáhla téměř profesionální úrovně.

Když jí bylo patnáct, poslala ji Clara postupně na několik malých francouzských soukromých dívčích škol, na nichž byla prioritou hudba. V rodinném fotoalbu je fotografie zobrazující už skoro dospělou elegantní Agathu s pevně upnutým límcem, kravatou a bohatě zdobeným kloboukem, jak stojí na balkoně nad zimním pařížským bulvárem a usmívá se. Částečnou motivací bylo opět ušetřit peníze. Bez Agathy a Clary se Ashfield mohl zavřít.

Agatha se věnovala hudebním lekcím opravdu zaníceně, a přesto její učitelé a učitelky v Paříži dospěli k názoru, že postrádá herecký talent, bez něhož se nedá vystupovat. Navzdory jejímu nadání se hudba ukázala jako slepá ulička. Clara byla zároveň toho názoru, že není vhodné, aby se Agatha stala zdravotní sestrou, což matce navrhla jako záložní plán.

Praktická a precizní Agatha zajímající se o řešení problémů se mohla v pozdějším věku stát vědkyní. Ale její matka měla přirozeně v úmyslu, aby její druhá dcera následovala tu první a úspěšně se provdala.

6. KAPITOLA

NEJLEPŠÍ VIKTORIÁNSKÁ TOALETA

Na fotografiích, které pořídili Millerovi v období puberty, hledí Agatha vyzývavě, chladně a tajuplně. Je vysoká a má sportovní postavu. Plaví se na jachtě, jezdí na kolečkových bruslích, hraje tenis, nosí obrovské klobouky a má vosí pas, stejně jako její eduardovské vrstevnice. Agatha popisuje fyzickou bolest, kterou tato móda způsobovala, aby „svírající malé drátěné spirály udržovaly límeček blůzy ve vzpřímené pozici.“ Dále uvádí: „Na odpolední čaj nebo na večírek se nosily těsné kožené boty s knoflíčky, které měly hodně vysoké podpatky (…) vše působilo nesmírné utrpení“.[65]

Agatha musela na večírky na takových podpatcích pěšky, protože Millerovi na drožku nebo na taxík neměli rozpočet. Ale při návštěvách Madge si dopřávala pocit luxusu. V rodině Madgeina manžela, v přepychové vile Abney Hall v Cheadlu, byla vždy vítaným hostem. Právě tam se naučila žít v domě na venkově a vycházet s bohatými lidmi.

Madge se vdala ve třiadvaceti, pár měsíců po Frederickově smrti, a zjevně to učinila v době, kdy o sobě dost pochybovala, což u ní nebývalo běžné. Její otec Jamese Wattse jako nápadníka příliš neschvaloval. Ale když Frederick zemřel, začala mít Clara obavy o Madgeiinu budoucnost, a tak „naléhala, aby se konala svatba“. Téhož názoru byla i Agathina francouzská guvernantka, která tvrdila, že „jí jen prospěje mít tichého a klidného manžela, který si jí bude vážit, protože je úplně jiná“.

A tak byli dohnáni před oltář. Madge bylo dvacet tři, Jamesovi dvacet čtyři a jedenáctiletá Agatha si užívala „výsadu být první družičkou“. James neboli Jimmy právě ukončil studia na Oxfordu a byl předurčen k práci v rodinné textilní firmě. Agatha ho měla velmi ráda, protože byl hodně citlivý. Jeho „oblíbenou kladnou vlastností“ byla „spolehlivost“.[66]

Madge prozatím žila se spolehlivým Jamesem v Manor Lodge v Cheadlu, kde čekali, až zdědí velký dům v Abney Hall.

Wattsovi získali Abney Hall před dvěma generacemi. Když je v roce 1902 začala Agatha navštěvovat, žili v sídle Madgein tchán a tchyně, jejich kuchařka, dvě služebné, posluhovačka v kuchyni, čtyři služky a chůva. V parku bydleli zahradníci Wattsových, sluha a muži, kteří se starali o zeleninové záhony a o koně. V parku byl i domek, který obýval dámský krejčí.[67] Agatha tam zpočátku jezdila na Vánoce a na prázdniny. Od roku 1926, kdy se Madge stala paní domu, bývala vždy velmi vítána.

Agatha napsala, že v Abney Hall byly „chodby, nečekané schody, zadní schodiště, přední schodiště, výklenky, niky, všechno, co si dítě může přát.“ Ale že „postrádal denní světlo, dům byl hodně temný“. Jeden historik architektury ho popsal jako „dům ve stylu Pugina na samém vrcholu, ale s dusnou atmosférou“.[68] Bylo tam 300 olejomaleb a vycpaný lev.[69]

Agatha byla příliš mladá, aby ocenila impozantní interiéry Abney Hall, které po roce 1902 vyšly z módy. A. W. N. Pugin navrhoval interiéry v londýnském Westminsterském paláci a sídlo Abney Hall byl viktoriánský klenot zářící ultramarínově modrou, rumělkou a tmavě červenou. Ale Agatha připodobnila jeho styl ke „krásné viktoriánské toaletě“.

Dědeček Jimmyho Wattse, sir James Watts, byl zodpovědný muž. Začínal jako tkadlec a po čase vybudoval firmu s textilním zbožím, která mu vynášela dost na to, aby mohl vybudovat sklad připomínající benátský palác, a navíc se stal starostou Manchesteru.

Jeho viktoriánské sídlo podněcovalo Agathinu představivost a později se objevilo v jejích románech. Nádhera domu znovu ožila v knize Po pohřbu v podobě Enderby Hall, kde se sejde rodina Abernethiových, jejíž bohatství pocházelo z výroby náplastí na kuří oka. V románu Smysluplná vražda se z Abney Hall stává sídlo Stoneygates, zařízení pro problematické děti. A v knize Vlak z Paddingtonu vedou podél parku domu Rutherford Hall železniční koleje, tak jako se kolem parku v Abney Hall vinula železnice do Manchesteru a Stockportu.

Stejně důležitá byla pro Agathu její nová rodina, kterou získala po Madgeině svatbě a jejíž vztahy byly značně uvolněné. James měl pět mladších sourozenců. Nejmladší z nich, Nan, byla hodně prostořeká a výstřední, často „vykřikovala zatraceně a sakra“ a jednou natřela rodinná selátka nazeleno.[70] Nan se stala Agathinou celoživotní přítelkyní.

Agatě se obzvláště líbilo, že Wattsovi velmi rádi navštěvovali divadla a měli umělecké sklony. Jeden z Madgeiných švagrů byl dokonce ředitelem divadla. Členům rodiny připadala tichá Agatha trochu zvláštní, říkali, že je „zasněné dítě“ s „upřeným pohledem“. Ale Agatha se, stejně jako mnozí plaší lidé, dokázala úplně proměnit, jakmile se dostala na scénu, kde bavila své příbuzné improvizovanými pantomimami. „Nejvíc jsem si užívala chlapecké role,“ sděluje Agatha, která si kvůli tomu půjčovala sestřiny punčochy.

V té době představovalo sídlo Abney Hall pro Agathu radovánky a zábavu. Pouze hodně všímaví pozorovatelé si mohli klást otázku, zda pozoruhodná Madge Wattsová může jako paní domu opravdu naplno využít svůj čas a nadání.

A všem kolem ní bylo naprosto jasné, že Agatha by měla následovat příklad své sestry a provdat se.

7. KAPITOLA

HOTEL PALACE NA OSTROVĚ GEZIRA

Mnozí lidé vnímají Agathu Christie jako obstarožní „vévodkyni smrti“ v děsivých brýlích, a přitom si vůbec neuvědomují, jakým magnetem byla v mládí pro muže.

„Vypadala jsem dobře,“ sděluje nám otevřeně, „a má rodina samozřejmě vybuchla smíchy, kdykoli jsem řekla, že jsem hezká dívka.“ Ale byla to pravda. Agatha nikdy neměla při jednání s muži problémy. Přestože nechtěla mít nic společného s hodnotami „nové ženy“, nenápadně vstřebávala alespoň některé z nich. V případě sexuálních vztahů byla vždy upřímná a nenechala se ovlivňovat předsudky.

Agatha pomalu dospívala, ale peníze jí zabránily, aby prožila stejně pompézní uvedení do společnosti jako Madge. Clara přišla s alternativou, která jim měla zachránit prestiž. Předstírala, že její zdraví vyžaduje výlet do teplého klimatu Egypta. Skutečným důvodem byl fakt, že Káhira prožívala rušné období a Agatha mohla být uvedena do společnosti za mnohem nižší cenu.

Káhira byla skvělá investice a tříměsíční pobyt v Egyptě se dal pořídit za necelých 500 liber. Když daly Agatha a Clara dohromady své roční příjmy, činilo to pouhých 400 liber. A tak musela Clara sehnat na tento výlet kapitál, což jen dokazuje, jak moc pro ni bylo důležité, aby Agatha potkala toho pravého.

Na začátku roku 1908 se spolu vydaly na cestu.[71] Agatě bylo sedmnáct a vzrušovala ji představa, že zažije nějaké dobrodružství. Pluly na lodi SS Heliopolis z Londýna přes Marseille a Neapol, což trvalo čtyři dny, a pak jely vlakem do Káhiry.

Pro návštěvníky z Evropy tu byly nízké poplatky a levné služebnictvo Francouzi opustili Egypt v roce 1901 a tato problematická země se teď nacházela pod britskou správou. Káhira byla sice kosmopolitní obchodní zónou, ale zároveň šlo o muslimské město, v němž Agatha ani jí podobní nikdy předtím nebyli.[72]

Clara a Agatha pobývaly v hotelu Palace na ostrově Gezira nacházejícím se uprostřed Nilu. Vypadal jako zámek a byl postaven v 60. letech 19. století. Nabízel telegrafní služby, každodenní koncerty a tramvajové spojení přímo k pyramidám.[73]

Ale Agatha pamětihodnosti nevyhledávala. Téhož roku vyšel román E. M. Forstera Pokoj s vyhlídkou, jehož hlavní hrdinka navštíví Florencii a setkává se pouze s lidmi, které by mohla potkat v Surrey. Totéž platilo i o Agatě v Egyptě. Na fotografiích z tohoto pobytu jsou kromě Agathy a Clary kapitáni, majoři, generál, baronet, a dokonce i jeden opuštěný vévoda. Egypťané se v jejich fotoalbu objevují jenom jako kejklíři a tlumočníci. Sfinga je jediná památka, která stála za snímek. Agatha mnohem radši fotila pikniky, zápasy póla a odpolední čaje na terase.[74]

Tři měsíce chodila pětkrát týdně tančit do luxusních hotelů v Káhiře, setkávala se s mladíky z britských regimentů sídlících ve městě a nechala se slyšet, že jí vadí, že ji „obtěžuje mladý rakouský hrabě tvářící se příliš vážně“. Dávala přednost mužům nižších pozic.

Když Agatha vstoupila do tanečního sálu, nešlo ji přehlédnout. Byla štíhlá, vysoká (měřila sto sedmdesát centimetrů)[75] a měla zlaté vlasy. A přesto prožívala pubertální muka týkající se vzhledu. „V módě bylo poprsí,“ napsala, „ale nevěděla jsem, jak dlouho budu čekat, až budu mít i já tak skvělou výbavu.“

Agatha se později kochávala svými debutantskými róbami. V mysli jí nejvíc ulpěly šaty z „nejkrásnějšího žlutého saténu“, které možná samy o sobě nebyly hodny superlativ, ale časem nabývaly čím dál větších kvalit… „Nosila jsem tuto róbu pět let a pokaždé mi dodávala sebedůvěru, kterou jsem nutně potřebovala, protože jsem byla plachá dívka“.[76] V románu Hra na vraždu (1956) přisuzuje stejné vzpomínky bývalé služce jedné ženy. „Dámy nosí vhodný oděv,“ prohlásila paní Tuckerová, „a žádné křiklavé barvy, nylon nebo umělé hedvábí. Pouze opravdové hedvábí. Šaty z taftu jim prokazují skvělou službu.“[77]

Table of Contents

Obsah

Předmluva

Skryto běžnému pohledu

1. ČÁST

Viktoriánská dívka

– 90. léta 19. století –

Dům, v němž jsem se narodila

Šílenství v rodině

Ona věc v domě

Na mizině

2. ČÁST

Eduardovská debutantka

– po roce 1900 –

Čekání na toho pravého

Nejlepší viktoriánská toaleta

Hotel Palace na ostrově Gezira

Přichází Archibald

3. ČÁST

Válečná zdravotní sestra

– 1914-1918 –

Radnice v Torquay

Láska a smrt

Přichází Poirot

Hotel Moorland

4. Část

Nadějná mladá spisovatelka

– 20. léta –

Přichází Londýn

Přichází Rosalind

Britská mise

Thrillery

5. ČÁST

1926

Sunningdale

Záhada na zámku Styles

Zmizení

Hydropathic Hotel v Harrogate

Znovuobjevení

6. ČÁST

Plutokratické období

– 30. léta –

Mezopotámie

Přichází Max

Myslím, že si vás vezmu

Osm domů

Zlatý věk

7. ČÁST

Válečná pracovnice

– 40. léta –

Pod bombami

Dcera je dcera

Život je poněkud složitý

Napsala Mary Westmacott

8. ČÁST

Na vrcholu vlny

– 50. léta –

Velký drahý sen

Sešli se v Bagdádu

Christieland po válce

Druhá řada v přízemí

Šarmantní babička

9. ČÁST

Výkyvy

– 60. léta –

Tajemství christieovského jmění

Zvláštní lidé

Detektivové v sukních

Vědět, kdy odejít

10. ČÁST

Opona

– 70. léta –

Winterbrook

Po pohřbu

Zdroje

Poděkování

Poznámky