MANCHESTER UNITED 1999

Příběh úžasné sezony

Matt Dickinson

Copyright © Matt Dickinson, 2022

Translation © Manfred Strnad, 2023

The right of Matt Dickinson to be identified as the author of this work has been asserted in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act, 1988.

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9601-2

Obsah

Prolog

První verze historie

1

OPĚT JEDNOTNÍ

2

PÁD NA DNO

3

Noví labouristé, nový fotbal

4

Fotbalové šílenství

5

… nebo jste je nenáviděli

6

Zkurvený chytráku

7

Fergie: Končím!

8

Beckham prchá

9

Na pranýři

10

Obrovitý Holanďan

11

Roy je zpět, a s velkou pompou

12

Večer s Royem

13

Charakter určuje náš osud #1

14

Tréninkové centrum Cliff

15

Předseda

16

Prodej!

17

Kdo hraje levého beka v Manchesteru United?

18

Co by, kdyby…

19

Dwight

20

Yorke skóruje!

21

Everest

22

Charakter určuje náš osud #2

23

Jesper

24

Kyselý ksicht

25

Žádný doping

26

Mnichov

27

Coley

28

Spor

29

Ročník ’92

30

Big Peter

31

VÝROČNÍ VALNÁ HROMADA

32

Využití značky

33

Fén na vlasy

34

Stará dobrá narážečka

35

Teddy

36

Tlak

37

Brianův boj, část první

38

Tak blízko, a přece…

39

Ó, filmová hvězda Eric!

40

Nepřítomný

41

Čas na párty

42

Odpočítávání

43

Aberdeen

44

Charakter určuje náš osud #3

45

„Fergieho čas“

46

’94 versus ’99

47

Denis

48

Fergie k národnímu týmu

49

Charakter určuje náš osud #4

50

Zákaz

51

Ole

52

Steve

53

Rotace

54

Mr Loophole

55

Taktika? Jaká taktika!?

56

Fergusonův vtip na účet Italů

57

Charakter určuje náš osud #5

58

Chlapec jménem Brooklyn

59

Konec?

60

Myšlenky na treble

61

Dospívání

62

Scholesy

63

Zidane o jedné noze

64

Monopoly–Murdoch 1:0

65

Na slovíčko, Ryane

66

Charakter určuje náš osud #6

67

Kdyby

68

Dostihy

69

Happy end?

70

Charakter určuje náš osud #7

71

Pošťák

72

Ozvěny minulosti

73

Sir Alf

74

Datová revoluce

75

Zakruť to jako…

76

Hněv

77

Propadák

78

Brianův boj, část druhá

79

Charakter určuje náš osud #8

80

Ve vazbě

81

Že si to nezasloužím?

82

Druhá trofej

83

Význam poháru

84

Barcelona

85

Charakter určuje náš osud #9

86

102 vteřiny…

87

Zatracený fotbal

88

Když jsou fakta neuvěřitelná

89

Oslavy, které nikdy neskončí

90

Sire Alexi, povstaňte

91

Kde jste tehdy byli?

92

Lou

93

Na poražené není čas

94

Návraty

95

Vykoupení

96

Královská svatba

97

Historie treble

98

Tíha historie

99

Co se stalo pak…

PODĚKOVÁNÍ

SEZNAM LITERATURY

Statistiky

Věnuji Helen, Joeovi a Fin

A také Royovi, který byl mezi nadšenými diváky na Nou Campu.

A děkuji za všechny nekonečné radosti, vzrušení a taky utrpení, které tato pekelná hra přináší.

Prolog

První verze historie

Večer 26. května 1999 ukazovaly hodiny na stadionu devadesátou minutu finále Ligy mistrů. Nahoře v tiskové lóži Nou Campu byl napsán a taky odeslán první nástřel historie. Tyranské termíny vyžadovaly, abychom své reportáže pro první vydání novin odeslali ještě před koncem zápasu. Pořád se hrálo, ale zdálo se, že je rozhodnuto. Pár desítek vteřin do konce. Když Manchester United prohrával 0:1 a na trofeji visely stuhy Bayernu Mnichov, naše příběhy o porážce už putovaly do Anglie (prohru jsme předpokládali – psalo se pořád ještě 20. století a na těch úplně nových laptopech, které se připojovaly do sítě po analogových telefonních linkách, si člověk nikdy nemohl být jistý).

Dole pod námi, osamoceně stojící u kraje hřiště v břidlicově šedém obleku od Versaceho, si Alex Ferguson připravoval projev k hráčům. V hlavě skládal slova, která přednese fotbalovému světu, a představoval si, jak se veřejně svěří o své hrdosti na tento tým a na všechno, čeho dosáhl. Získali zpět titul v Premier League a vyhráli FA Cup; třetí double během šesti sezon. Ze všech týmů Manchesteru United od roku 1968 byli nejblíže k tomu, aby znovu získali evropskou trofej, kterou byl klub úplně posedlý. Porážka bolí, když jste tak zatraceně blízko. Zvlášť když znamená, že přicházíte o bezprecedentní trojkorunu, ale vrátíme se! „V porážce si zachovejte důstojnost,“ sumíroval si v duchu řeč manažer United.

A pak, když čtvrtý rozhodčí zvedl tabuli signalizující tři minuty nastavení, vybojovali United roh na naší levé straně. Míč si u rohového praporku postavil David Beckham. A před našima nevěřícíma očima se odehrál úžasný příběh – v celém svém novinářském životě věnovaném sportu jsem nezažil úžasnější!

•••

Ferguson ten svůj projev nikdy nepronesl a my museli provést nejrychlejší přepis v dějinách Fleet Street. Sportovní reportáž není sice operace mozku, ale intenzita těch několika minut byla taková, že na ni stále vzpomínáme s úžasem, vybavujeme si jizvy bitvy jedinečného zážitku, který nemá ve fotbale a psaní o něm obdoby.

Někdy se vracíme v čase a zjišťujeme, že nás vzpomínky oklamaly. Bylo to tenkrát opravdu tak skvělé? Znovu jsme ten večer v Barceloně a celý bouřlivý rok, který se na fotbalových stadionech odehrával a vedl k němu, prožívali ještě mnohokrát. Hlavní postavy příběhu a jejich výkony byly ve vyprávění úžasnější a fotbalové drama ještě více strhující než tenkrát. Od roku 1999 jsme si ten příběh přehrávali v hlavě milionkrát a vyprávěli ho každému, kdo byl ochotný naslouchat.

Pokud by v historii anglického fotbalu existoval jediný rok hodný zaznamenání, je to právě tento. „Největší anglická sezona, jakou kdy fotbal zažil,“ řekl Ferguson. Nemusíte být fanouškem Manchesteru United, abyste uznali, že měl pravdu.

Bylo mi ctí kráčet po této cestě v roli sportovního novináře. Často jsem stál dost blízko dění v týmu United, abych si pamatoval, jak horký je Fergusonův dech ve dnech, kdy se chystal vybuchnout; měl jsem dostatečně důvěrně blízko k týmu z Manchesteru, abych měl v mobilu číslo na Davida Beckhama – přinejmenším čtyřiadvacet hodin předtím, než se stal synonymem slávy, a často jsem se ocitl dost blízko, abych pocítil zastrašování zuřivým Royem Keanem a také abych mohl obdivovat genialitu Ryana Giggse, neúnavné nasazení Garyho Nevillea – zkrátka, aby nám všem bylo jasné, že sledujeme velmi vzácnou a výjimečnou skupinu fotbalistů. Není náhoda, že i dlouho poté, co skončili s profesionálním fotbalem, zůstávali tito muži jedněmi z nejzajímavějších postav britského sportu.

Chtěl jsem taky oslavit dobu, kdy život nabízel víc vzrušení než kdykoli jindy – pro mě jako člověka, který si Manchester zamiloval, tedy rozhodně. Psát o United bylo oceňovanou a prestižní prací, a to nejen kvůli reportážím o největším klubu světa, ale také díky zážitkům z města, jež vyniká hudbou a nočním životem a mnohem víc cool lidmi, než jsem já. Dalo se vůbec v devadesátých letech někde žít lépe? Byla radost prožívat tu dobu znovu – bujaré časy, kdy to, jak poznamenal Jaap Stam poté, co sledoval staré filmové záběry, vypadalo, jako bychom všichni nosili XXL oblečení. V Manchesteru bylo pytlovité oblečení tehdy ještě víc v módě než kdekoli jinde na světě.

Mladého reportéra ty roky formovaly a rovněž utvářely charakter Manchesteru a celého anglického fotbalu. Exploze devadesátých let formovala hru, jak ji vidíme dnes. V letech 1998–1999 se United stali nejbohatším a nejznámějším sportovním subjektem světa. Anglický fotbal se dnes těší velkému uznání, za které vděčí především Manchesteru United a slávě roku 1999 – víc než kterémukoli jinému týmu.

Ta doba utvářela také pověst mnoha hráčů, a oni rádi vyprávěli své příběhy. Přestal jsem počítat, kolikrát některý ze členů tohoto týmu řekl: „Nahání mi to husí kůži, jen když o tom mluvím.“ Svůj čas věnovali novinářům dobrovolně a ochotně – od Beckhama po Petera Schmeichela, od Dwighta Yorkea po Garyho Nevillea, od Denise Irwina až po Paula Scholese a mnohé další –, aby si připomněli, jaká tehdy v šatně panovala atmosféra, která vytvářela základ všech úspěchů týmu. Vše stálo na vzácném kamarádství, ale aby bylo jasno, byly tam i rozpory, hádky a zuřivé rozbroje se složitou dynamikou.

Čím jsem ve své novinářské dráze sledoval sport déle, tím mi bylo jasnější, že vzrušující jízda roku 1999 byla destilátem všeho, co od fotbalu, nebo od jakéhokoli jiného sportu, můžete očekávat. Byly to dny, na které se nezapomíná, a bylo jich hodně – ještě před bouřlivým rozuzlením finále v Barceloně.

„Viděl jsem vaše první vydání,“ řekl nám Ferguson po nějaké době, když jsme se vzpamatovali z finálového dramatu. Znal ty první články poslané z Nou Campu plné zmatenosti. Ten můj takový určitě byl. Jenže United obrátili svět vzhůru nohama ve 102 vteřinách a my jsme měli ještě méně času, abychom se v tom všem vyznali a obrat v zápase popsali. Z tohoto důvodu, a ještě z mnoha dalších, jsem se chtěl vrátit v čase a prožít to znovu. Chtěl jsem si znovu vychutnat ten zázrak, vzrušení, chaos a taky pochybnosti onoho večera. Chtěl jsem napsat další koncept a v novém textu se pokusit o zjednání spravedlnosti – znovu popsat tu sezonu a sportovní příběh, který se stále zdá nepřekonatelný.

1

OPĚT JEDNOTNÍ

Dvacet let poté, co se stali legendami, se scházejí v šatně na Old Trafford. Sestava Manchesteru United ze sezony 1998–99 se sešla, aby naposledy nastoupila na hřiště proti starým protivníkům z Bayernu Mnichov, aby podpořila charitu a nostalgii a vyvolala všechny slavné vzpomínky na dobu, kdy byli králi.

Od finále Ligy mistrů v roce 1999 uplynulo přesně dvacet let a někteří hráči se od té doby téměř neviděli, ale léta utíkají a v šatně se opět začíná vtipkovat – i když teď se vtipy týkají hlavně přibírání na váze a vypadávání vlasů.

Nicky Butt si jako obvykle nebere servítky. Jaap Stam, který nikdy neměl moc vlasů na hlavě, obnovuje přátelství s Ronnym Johnsenem, Ole Gunnarem Solskjærem a skandinávskou partou. David Beckham a Gary Neville dohánějí rodinné resty. Dwight Yorke všechny rozesmívá. Roy Keane někde doutná a odmítá vůbec přijít.

Pro některé nebyly uplynulé roky přívětivé. Andy Cole bojuje s hroznou nemocí ledvin, která ho málem zabila a vyžádala si transplantaci. Rychlonohý útočník zoufale touží vyběhnout na hřiště, ale trpí tak moc, že prý bude muset odejít, jakmile zápas začne. Peter Schmeichel varuje, že dlouho nevydrží kvůli bolavým zádům, která jsou dědictvím těch let, kdy sebou házel v brance.

A pak vchází Sir Alex Ferguson. Je to, jako kdyby do místnosti vstoupila královská rodina. Když se uctívaný manažer naposledy chystá promluvit k nejúspěšnějšímu ze všech týmů světa, všichni ztichnou.

Ferguson si musí přitáhnout židli, aby se mohl posadit a promluvit. Fyzicky na tom není dobře, je křehký, ačkoli je malý zázrak, že je ještě naživu. Uběhlo jen něco přes rok od chvíle, kdy musel podstoupit akutní operaci kvůli krvácení do mozku. V květnu 2018 Ferguson doma zkolaboval. Tehdy mu bylo šestasedmdesát. Vzepřel se nejhorším prognózám lékařů a dostal se z toho. Na nějakou dobu ovšem přestal mluvit. Děsila ho ztráta paměti. Aby mu pomohli zotavit se, dali mu lékaři pero a notes a požádali ho, aby napsal jména přátel a rodiny, fotbalových týmů. Snažili se stimulovat jeho mysl. Čmáral opakovaně jedno slovo – nezapomeň – jako by to byla modlitba, mantra.

V šatně teď ovšem začne Ferguson mluvit a hned je jasné, že si stále zachovává své pověstné velení. Jeho slova přenesou hráče o dvě dekády zpět. Je hluboce dojemné vidět svého starého nezdolného šéfa po tom všem, čím si prošel, a teď se některým z nich derou do očí slzy dojetí. Ferguson jim říká, jak je na ně na všechny hrdý, a to nejen jako na fotbalisty, ale také jako na lidi. Měli by být hrdí sami na sebe, říká, nejen na to, co společně dokázali, ale také na týmový étos, který si lidé navždy zapamatují – protože bojovali až do konce na život a na smrt a nikdy se nevzdávali.

Venku čeká více než 61 000 fanoušků, ale v šatně je ticho jako v hrobě. Několik hráčů řeklo, že by si přáli, aby ten projev zachytily filmové záběry, ale možná je lepší, že ta chvíle vzájemného sblížení proběhla soukromě. Někteří z hráčů slyšeli Fergusona promluvit před zápasy více než stokrát, ale teď cítili, že je tahle řeč dokonalým shrnutím všech slov, která kdy slyšeli od muže, jenž formoval jejich životy.

Ferguson řekl hráčům, jaké měli štěstí, že dostali příležitost hrát za silný Manchester United. Této šance se chopili a zapsali se do historie. O týmu z roku 1999 se bude mluvit tak dlouho, dokud se na světě bude mluvit o fotbale. Manažer se rozhlédl po místnosti. Mohl by se obrátit na kohokoli, ale v tu chvíli se otočí na Henninga Berga: „Sakra, Henningu, to byl ale zákrok, který jsi tady udělal proti Interu Milán!“ Jde však především o to, že to byl týmový výkon. A každému je jasné, že si Ferguson pořád všechno pamatuje.

Říká jim, že dnes se může odehrát přátelské utkání, zápas k výročí, ale mají na sobě dres United. Fanoušci se přišli podívat na jejich výkon. A oni musí ukázat, čím že se dostali před dvaceti lety až na vrchol. Musí útočit a musí vyhrát!

Když vcházeli do šatny, sršeli v uvolněné atmosféře vtípky, ale teď hráči United znovu cítí, jak se v nich začíná probouzet bojový duch. Krev se dostává do varu. Klidně by teď mohli znovu nastoupit k památnému finále a hrát ve své nejlepší formě. Tak to cítí. Jsou připraveni dát se na pochod inspirováni svým vůdcem, který proměnil svou vlastní křehkost v bojovného ducha. Jen stěží by se našel vhodnější symbol odhodlání této země než v osobnosti Alexe Fergusona a ve vůli jeho týmu odrazit se ode dna. Už jen samotná přítomnost Fergusona jim vrací odhodlání bojovat proti všem překážkám. Jako kdyby se vrátili do sezony 1998–99 s pocitem, že je možné dokázat úplně všechno.

Fergusonův největší dar spočíval v tom, že je naplnil ambicemi a přesvědčením, že mohou dobýt nové světy. „Někteří lidé si dávají za cíl jet na dovolenou do Blackpoolu,“ řekl jim tenkrát, když usilovali o treble. „Vy, kluci, ale máte šanci doletět až na Měsíc. Málokomu se to podaří, málokdo se vůbec dostane do situace, že o něco takového může usilovat. Někteří se o nic ani nepokoušejí. To nedokážu pochopit. Vy můžete doletět na Měsíc…“

Teď jim naskočila husí kůže. Navzájem se poplácávají a povzbuzují, jako by se vrátili na začátek největšího tažení anglického fotbalového klubu, jaké kdy bylo vedeno. Leťte na Měsíc, řekl jim Ferguson.

Postavte raketu, chlapci…

2

PÁD NA DNO

Všechno začalo jedním letmým pohybem. Hloupým švihnutím nohy kolem deváté hodiny večerní v úterý v červnu 1998. V tu chvíli jsou hospody přeplněné nejen lidmi, ale i nadějí a nebezpečně křehkým očekáváním. Anglie hraje osmifinále mistrovství světa ve fotbale. Nic nespojuje zemi víc než takové okamžiky. Nic jiného ji nedokáže víc vyburcovat.

Sledovanost zápasu Anglie s Argentinou dosáhne šestadvaceti milionů diváků, což je nejvyšší číslo programu ITV od roku 1955, kdy tento kanál začal vysílat. Nejde jen o fotbalový zápas, ale na světových šampionátech o událost, při níž se utváří kredit celých zemí – někdy k lepšímu, v případě Anglie však většinou k horšímu. Zdá se šílené, že život člověka může být ovlivněný odskokem míče – nahodilostí, která se odehraje ve sportovní hře, ale David Beckham se právě chystá napsat jednu z velkých kapitol takové neblahé proslulosti.

Ve 47. minutě, za stavu 2:2, způsobí Beckham v anglické zemi cosi, co můžeme nazvat emocionální křečí. Nikoli tím, že by porušil zákon, někoho zranil nebo zákeřně napadl, ale jedním hloupým švihnutím pravé nohy.

Když ho Diego Simeone povalí na zem, on mu to oplatí instinktivním a podrážděným pohybem – vleže švihne pravou nohou do strany a vlastně kopne svého argentinského provokatéra zezadu do lýtka. Není hned jasné, co se stalo. Nikdo z televizních diváků to nevidí v přímém přenosu. Až zpětně byl producent upozorněný na detailní záběr jedné z kamer – na Beckhama ležícího na zemi. Klíčový okamžik mu nejprve unikl. Objektivy kamer se budou v opakovačkách ještě léta „zmítat“ mezi jeho pravou nohou a výrazem obličeje.

Je třeba opakovaného záběru, aby bylo vidět prudce zvednutou končetinu a Simeoneho, který přes ni teatrálně padá nazad. „To je všechno, co se stalo,“ říká Brian Moore v komentáři. Ale stačí to. Dost na červenou kartu, na kterou Beckham nevěřícně zírá. Dost na to, aby spustil miliony odsuzujících příspěvků, které se začnou chrlit. Na Beckhama se řítí zuřivý příval slov, když ve svém třepotajícím se bílém dresu odchází do neslavné minulosti.

Když se na ten incident zpětně dívám, zdá se to být celé nepatřičné – vlastně taková malichernost! Ale právě ona je součástí problému.

To, co tolik lidí vytáčí ve chvíli, kdy Beckham osudově vychýlí misky vah v neprospěch Anglie, není to, že jeho přestupek je tak strašný, ale naopak, že je tak banální. Slovo malicherný se v této souvislosti používá nejčastěji. Ale také: dětinské, až nemužné jednání. A v anglickém fotbale, daleko více v roce 1998 než nyní, se může nedostatek mužnosti jevit jako ten nejhorší prohřešek. Ač to zní pitomě (ale kdy se fotbal spojoval s racionalitou?), Beckham by možná udělal lépe, kdyby někoho pořádně praštil, třeba předvedl zákrok ve stylu kung-fu à la Cantona nebo něco podobného jako Zidane úderem hlavy. Alespoň by to korespondovalo s tvrdým a nekompromisním charakterem fotbalu a navozovalo drsnou atmosféru.

Co o Beckhamovi vypovídá zákeřný úlet? Pokud k novinářské práci patří zachytit náladu veřejnosti, Mirror to tehdy udělal maximálně jízlivě titulkem přes celou první stránku: „10 HEROICKÝCH LVŮ, JEDEN HLOUPÝ KLUK.“ Příběh se dostal prakticky do všech rubrik, dokonce i do kulturní. „Byl to holčičí čin,“ napsal Bryan Appleyard v kulturní sekci Sunday Times v rámci kritiky blonďatých lidí. „Muž by Argentinci jednu vrazil a skutečný muž by neudělal nic. Ale blonďák Beckham prostě jenom tak kradmo plácl nohou.“

Co víc jsme čekali od muže, který nosí sarong? Beckhama je snadné charakterizovat jako hezouna zasnoubeného s popovou hvězdou, co svou snoubenku prezentuje nejen solitérním diamantovým prstenem za 65 000 liber, ale dostává za něj na oplátku diamanty posázený prsten v hodnotě 50 000 liber. Je to muž, který se stará o módu a svůj melír stejně jako jeho nastávající. „Odbarvený blonďák,“ nazývá ho Mirror. Redakční článek v deníku Daily Telegraph denuncuje Beckhama různými přídomky a charakterizuje ho mimo jiné jako muže oblečeného do sarongu od Gaultiera, nazývá ho Posh-Spiced (pozn. Posh Spice byla v devadesátých letech přezdívka pozdější Beckhamovy manželky Victorie), Coolled Britannia (pozn. narážka na patriotickou píseň Rule Britannia – Vládni Británie a druhou polovinu dané dekády let, kdy se v kultuře prosadil britpop zdůrazňující britskost – jedním ze symbolů se staly Spice Girls) apod.

Když jeden lešenář přijde pověsit v příštím roce pověstnou Beckhamovu figurínu na hospodu Pleasant Pheasant v jižním Londýně, ujistí se, že jí nechybí sarong. Možná že v tom všem, co následovalo, se zračil první případ urážení metrosexuálů ve fotbale.

Dokonce i pro ty z nás, kteří mají určité pochopení pro potřebu anglického fotbalu nacházet obětního beránka – a my novináři se skutečně na té démonizaci podílíme –, je rozsah očerňování stěží pochopitelný. Po dalším vypadnutí Anglie z mistrovství světa následovalo dobře známé šílenství. Tehdy jsme jím byli příliš zaujatí, než abychom si uvědomili, že se takový rozsah odsuzování vymkne kontrole.

Další anglické tažení fotbalovými šampionáty tak skončilo v slzách, když tým Glenna Hoddlea nakonec prohrál s Argentinou v penaltovém rozstřelu, což byla mučivě těsná porážka, která jen zhoršila Beckhamův „zločin“. Od té fotbalové noci v St. Étienne ho začínáme pronásledovat. A přitom ještě na stadionu čekáme, že něco řekne. Chceme od něho omluvu národu, ale Beckham jen prochází kolem nás, kšiltovku má staženou přes oči – jako viník, který se snaží uniknout davu před budovou Crown Court – soudu v Londýně. Chce nepozorovaně proklouznout kolem nás. To se mu na stadionu Geoffroy-Guicharda nepodaří, a v příštích letech ani nikde jinde.

Beckham se zastaví, až když spatří své rodiče. Rozpláče se v náručí svého otce Teda, který ho jako kluka nesčetněkrát doprovázel do blízkého parku, kde rozvíjel dovednosti svého syna, jež z něho udělaly jednoho z nejpozoruhodnějších mladých hráčů Evropy. Teď tu stojí dospělý muž, který je schopný vstřelit gól od půlicí čáry či zakroutit nezastavitelný přímý kop do sítě, jako proti Kolumbii jen o čtyři dny dříve, kdy byl ještě národním hrdinou. Je to však také hráč, který svou pravou nohu použil k sebedestrukci. Muž, který se navzdory věku stává opět dítětem v otcově náručí. Když se vyškrábe po schodech do týmového autobusu, může mít jen mlhavou představu o tom, co se dál bude dít. Zatím může jen tušit, jakou zuřivost anglické veřejnosti rozpoutal – vztek, který se bude v následujících dnech stupňovat.

Rozhodně je ještě příliš brzy na to, abychom pochopili, jakou změnu vyvolá v sobě samém. V tu chvíli nemůže vědět, když teď sedí sám na sedadle v autobuse, co se odehraje za dvanáct měsíců. Netuší, když ho kamarád a spoluhráč Gary Neville prosí, aby si utřel slzy („Nikomu nedovol, ať tě takhle vidí.“), že za pouhý rok se ocitne na vrcholu života – osobního i profesního. Je možné, že aby Beckham těchto výšin dosáhl, musel se nejprve propadnout na dno. Třeba potřeboval tenhle okamžik hanby, aby objevil hloubku své odolnosti a statečnosti. „Ať už se mi v životě stane cokoli, těch šedesát vteřin se mnou zůstane navždy,“ poznamenává. Později řekne, že to byl rozhodující okamžik, který z něho udělal lepšího fotbalistu i člověka.

Nastane zatraceně skvělý comeback, jak se ukáže – nejen pro Beckhama, ale i pro Manchester United a celý anglický fotbal. Rok 1999 se stane rokem, jaký jsme ještě nezažili. Předtím ani potom.

3

Noví labouristé, nový fotbal

V noci před parlamentními volbami v květnu 1997, které měly změnit život Británie, zazvonil v domě Tonyho Blaira v Sedgefieldu v hrabství Durham mobilní telefon.* Na lince měl manažera Manchesteru United.

Alex Ferguson sledoval toho historického večera televizní zpravodajství a zavolal, aby Blaira a Alastaira Campbella, tiskového mluvčího labouristů, varoval, že venku slídí kamery. „Buďte opatrní,“ radil Ferguson. „Vidí přes vaše záclony.“ Poté, co v domě zatáhli závěsy, krátce si popovídali. Pak se vrátili k obrazovkám a odehrávajícímu se dramatu. Následujícího rána se Blair, Campbell, Ferguson – všichni v Anglii – probudí ve zcela jiné zemi.

Ještě za svítání přiletěl Blair do Londýna. Teď stál v euforii, jakou zažívají rockové hvězdy, na jižním břehu Temže, kde se podél mostu Waterloo a na nábřeží shromáždily davy lidí, aby přivítaly nového premiéra. Labouristé získali 418 parlamentních křesel oproti 165 křeslům konzervativců, což byla rekordní poválečná většina a zdrcující odmítnutí toryů po osmnácti letech vlády. Když Blair mluvil ve Festival Hall, dovnitř proniklo slunce, jako by nastupující premiér dokonce režíroval i počasí. „Nastal nový úsvit, že?“ řekl Blair. A mnozí z nás to cítili také tak. Šťastné dny.

Byly to dobré časy, že? Nostalgie nás může svádět, jistě – ale mně bylo dvacet, byl jsem na vzestupu a obávám se, že jsem v sobě měl všechnu namyšlenost té doby. Cool Britannia, britpop, Spice Girls, show TFI Friday, časopisy pro mladé a slečny, které se ničeho nebály, Chris Evans, Gail Porterová, Zoë Ballová, koks a supr pití, ležák Red Stripe a holandské pivo Grolsch, Oasis versus Blur; prožít ve vzpomínkách některé historické události tehdejší Británie znamená ponořit se do trochu prohýřených devadesátých let.

„Většina západního světa byla stále zanořená do desetiletí trvajícího bezstarostného optimismu, který nastartoval pád Berlínské zdi a skončil 11. září 2001. Ve vzduchu byl cítit závratný optimismus,“ poznamenal John Harris, novinář a autor knihy The Last Party: Britpop, Blair a zánik anglického rocku, v časopise New Statesman o Británii devadesátých let. Tehdy jsme se zhluboka nadechli.

Když jsme odpočítávali čas do nového milénia, seriózní lidé diskutovali o tom, jestli budou kvůli „počítačové chybě Y2K“ z nebe padat letadla, a o dalších možných katastrofách souvisejících s počítačovým softwarem chybně interpretujícím přelom roku 1999 a 2000. Nevzpomínám si však, že bychom se kvůli tomu nějak vzrušovali. Pařili jsme, jak nás poučil Prince, jako by byl pořád rok 1999.

Dokonce i Union Jack byl v pohodě; nalepený na kytaře Noela Gallaghera, hvězdy největší rockové kapely na světě. Blair byl tak nažhavený, aby se labouristé stali součástí britpopu – „politickým křídlem Cool Britannia“, jak poznamenal Harris, že pozval Oasis na drink do Downing Street 10. Když se Gallagher zeptal Blaira, jak vydržel celou noc vzhůru sledovat výsledky voleb, premiér se k němu naklonil a řekl: „Asi ne stejnými prostředky jako vy.“ „V tu chvíli jsem pochopil, že je to starý paprika,“ řekl Gallagher. Nejmladší premiér od roku 1812 byl nicméně odhodlaný zapojit se do machrovského stylu zábavy, což také znamenalo veřejně se předvádět s fotbalovými osobnostmi.

Jak ukázal Fergusonův telefonát o volební noci – fotbalový manažer, který volá, aby v historickou chvíli poradil příštímu premiérovi –, Blairovi labouristé využili celonárodní módy a podařilo se jim stát se součástí kulturní sféry. Dávalo to smysl. Fotbal se teď napevno zařadil mezi priority hlavního proudu expandující střední třídy. Oficiálním povýšením tohoto sportu si labouristé také šťouchli do konzervativní strany, která, zejména za vlády Margaret Thatcherové, přistupovala k fotbalu a jeho příznivcům s otevřeným opovržením.

Noví labouristé, nový fotbal. Devadesátá léta představovala pro anglický fotbal větší transformaci než kterékoli desetiletí předtím nebo potom. Hra, které se Thatcherová v osmdesátých letech vysmívala a kterou opovrhovala kvůli „hooligans“ na tribunách, zažila velkolepý rozmach. Po tragédii na stadionu Hillsborough v roce 1989 se postavily nové zářivé stadiony – jenom pro sedící diváky. Nová značka nejvyšší soutěže – Premier League od roku 1992 – a ohromný příliv peněz od televizní stanice Sky zaplatily přicházející vlnu špičkových zahraničních hráčů. Do Anglie se za fotbalem vydali Cantona, Klinsmann, Gullit, Zola, Bergkamp či Vialli. Náladu a Cool Britannia podpořilo Euro 96. „Fotbal se vrací domů,“ zpívali jsme si zvesela, i když to tak nakonec nebylo.

Jak si Campbell dobře pamatuje z doby, kdy byl Blairovým šéfem komunikace a stál v samém srdci fotbalové agendy vlády, žádná politická kampaň se neobešla bez trochy zábavy před kamerami. „Celou Cool Britannia jsme nevymysleli my,“ vysvětluje dnes Campbell. „Byl to Newsweek a jeho titulní strana s trochou Tonyho, trochou hudby, Queen, Spice Girls. A v Downing Street 10 se odehrála ta slavná party s Noelem Gallagherem. To všechno přispělo k atmosféře doby. Nebylo to nijak strategicky naplánované, ale prostě to tak nějak vzniklo. Z té nálady. A rozhodně si myslím, že fotbal byl toho důležitou součástí.“

„Jestli jsem já sám trochu víc prosazoval svůj vlastní program, to tedy nevím, ale Tony i Gordon [Brown] byli velcí fanoušci fotbalu – ne tak posedlí jako já, ale fotbal sledují hodně. Fotbal byl na vzestupu a v té době se Manchester United stal klubem, který definoval dobu. A pak jste měli Alexe Fergusona, velkého příznivce labouristů, který se s námi podílel na různých věcech. Takže se to všechno tak nějak propojilo.“

Nikdy předtím neměl fotbalový manažer přímou linku do Downing Street, ale také nikdy předtím žádný premiér nepochopil výhodu spojit se s mužem, který vedl fotbalový klub. Jak poznamenal Blair: „Mohu se setkávat s ministry a monarchy, ale na mé děti to moc velký dojem neudělá. Ale když se scházím s Alexem Fergusonem, uvědomily si, že jsem docela významný.“

4

Fotbalové šílenství

Střed kulturního vesmíru se neustále – a vzrušujícím způsobem – mění, ale v neděli 28. dubna 1996 jsem se ocitl tak blízko jeho epicentru jako nikdy předtím. Být tam bylo nádherné. Všechno, co mohl Manchester nabídnout: živelnost a pyšné vykračování ulicemi, globální půvab své hudby a fotbalu, noční život, všechno se spojilo dohromady – perfektní víkend s pivem Carlsberg a kamarády…

Začali jsme sobotní nocí ve městě a s největší pravděpodobností jsme skončili v zasmrádlé jeskyni „uncool“ klubu Conti s lepkavou podlahou a dýdžejem, který se s ničím nepáral („Jestli se chceš prát, jdi do prdele ven a per se tam.“), rozhodně ne s nasraným davem dvacátníků na tahu. Byli tam kamarádi, chlast, a protože to byl Manchester devadesátých let, téměř jistě i docela dost drog. Vzpomínky zůstávají mlhavé, ale žár té doby přetrvává.

Neděle. Jak ji zdokonalit? Začali jsme na Old Trafford, kde jsme sledovali velkolepý Manchester United, který dal Nottinghamu Forest pět gólů; Ryan Giggs tančil na křídle, David Beckham a Paul Scholes stříleli góly a celý ten velkolepý orchestr dirigoval Eric Cantona. Finále večera završil posledním gólem na 5:0 a padl na zem, oslavně objímán spoluhráči. United byli nezastavitelní. Vyzařovala z nich síla, jak tak kráčeli vstříc svému druhému double – vítězství v Premier League a FA Cupu – během tří sezon. Zdálo se, že jejich bezprecedentní dominance bude věčná. United představovali královskou rodinu anglického fotbalu. Dieu Et Mon Droit (Bůh a mé právo) je napsáno na svitku pod štítem ve státním znaku Spojeného království.

Odvaha a styl. Bojovnost provázející genialitu. Byli úchvatní: Cantona svým naparováním, Giggs, který běhal, jako by se ani nohama nedotýkal trávníku; a nakonec všichni ti mladí „Fergie’s Fledglings“, kteří se prosadili v prvním týmu a dali vzpomenout na slavné „Busby Babes“ a veškerou romantiku výchovy vlastních hráčů. Skvělí byli díky vítězné mentalitě Alexe Fergusona – zuřivě žvýkajícího u postranní čáry. United proti světu! Charakterizoval je fascinující herní styl s rychlými křídly a útočná přímočará hra, drtící soupeře rychlostí. Byli úchvatní i kvůli tomu, že vytvořili anglický velkoklub. Mnozí je milovali, i když osobně na stadion Old Trafford nikdy nevkročili.

Více než třiapadesát tisíc z nás si vychutnalo den, kdy se United vzdávala čest. Přesunuli jsme se přes Dry Bar, kde se potloukali cool lidé z manchesterské Northern Quarter (Severní čtvrti), dál na Maine Road, kde Oasis vystupovali ve svém svatostánku. Neexistovala větší rvačka o lístky v celém hudebním vesmíru než na jejich koncert. Dodnes mám husí kůži, když si je pouštím na YouTube. Noel přichází na pódium s „kytarou Union Jack“ následovaný Liamem, který se v mikině Umbro ptá: „Manchester, are you mad fer it?“ Jasně!

„I don‘t know what it is / That makes me feel alive.“ Zpívali jsme s nimi každé slovo skladby Acquiesce a taky Supersonic, Live Forever a Wonderwall a poskakovali jsme jako šťastní blázni. Nemuseli jste mít rádi United nebo Oasis, abyste se nechali unášet tehdejší euforií (i když život bez nich by musel být mnohem nudnější).

Byly to zlaté časy. Manchester nikdy nebyl lepší než tehdy. Život sám nebyl nikdy lepší. Až na roky 1998 a 1999.

Teď už je to historie – nacpaná do muzeí, kde ji hledají turisté. Cestovní kancelář Rock and Goal Tour, kterou šéfuje Joe, vás zavede k zabedněné budově Dry Baru, abyste si prohlédli mosazné rytiny v dlažebních deskách venku – na jedné z nich je „Madchester“, na další motiv Union Jacka z Noelovy kytary. Mozaiky na zdi před zakrytým tržištěm Afflecks Palace zobrazují legendy Cantonu a bratry Gallagherovy, Bet Lynch a Emmeline Pankhurstovou, Vimto a Alana Turinga, které představují to nejlepší, co město dalo světu. Nástěnná malba Iana Curtise z kapely Joy Division je na domě ve čtvrti Ancoats.

Táhl jsem s sebou dospívajícího syna, aby si poslechl, jak byl Manchester v osmdesátých a devadesátých letech minulého století středobodem kulturního rozmachu; nekomerční muzika a rave revolution; Hacienda na Whitworth Street a Sankeys Soap v průmyslovém Ancoats – staré skladové budovy byly zrekultivovány na noční kluby. Vzpomínali jsme na živou pulzující gay scénu kolem Manto na Canal Street, což byl další důvod, proč jsme se v minulosti v Manchesteru cítili na vrcholu.

Něco z toho bylo minulostí už v roce 1999, kdy Dave Haslam, bývalý dýdžej Haciendy, vydal knihu Manchester, England – The Story of Pop Cult City, ve které zmapoval, jak se z průmyslové metropole stala hudební velmoc – od Northern Soul přes všechnu slávu hudební scény Madchester a kapel Smiths, Stone Roses, Happy Mondays, New Order a Factory Records až po Oasis. Nebo Simply Red, pokud je to váš styl.

„Je to město s nejrozvinutějším hudebním povědomím na světě, a někdy si představujete, že se ho můžete přímo dotknout a pocítit téměř hmatatelný tlukot srdce kultury nočního života, která se stále vyvíjí a pohlcuje vás,“ napsal Haslam.

Manchester nikdy nestál na místě. Haciendu zavřeli v roce 1997, poté co se stala místem, kam lidé chodili hledat cool lidi jen proto, aby zjistili, že se cool lidi přesunuli jinam. Budova byla přestavěna na loftové byty, což bylo znamení jiného boomu. Urbanistická regenerace se vyvíjela, tvář Manchesteru měnila – podpořená přípravami na Hry Commonwealthu v roce 2002. V té době se stavěl nový stadion, který se měl stát moderním stánkem Manchesteru City. Vznikaly a stále vznikají nové bary. Manchester vyzařoval vitalitu a tím si mě získal – láska k tomuto místu přetrvává.

Haslamova kniha nemohla být napsána třeba o Birminghamu, Leedsu, Newcastlu, Sheffieldu, nebo dokonce Liverpoolu. Nebo o jakémkoli jiném místě na světě, když na to přijde. Manchester představoval víc „Cool Britannia“, než kdy mohl Londýn. Říkám si, že jsem z něho zažil to nejlepší právě v devadesátých letech, a myslím si, že by to skutečně mohla být objektivní pravda.

5

… nebo jste je nenáviděli

ABU. Anyone But United – Kdokoli, jen ne United. Čím víc United v devadesátých letech vyhrávali, čím drtivější byla jejich dominance, tím větší množství fanoušků ostatních klubů se sjednotilo a v souvislosti s úspěchy United dávalo bouřlivě najevo nevoli. „Povstaň, jestli nenávidíš Man U,“ znělo všudypřítomné skandování, až se zdálo, že je to oficiální hymna poloviny klubů v Premier League.

V roce 1997 napsal Robert Crampton v deníku The Times, že „klub fanoušků ABU je pravděpodobně největším neformálním uskupením v anglickém fotbale“. Scházeli se na hřištích, v hospodách, u nápojových automatů, prostě kdekoli a kdykoli se naskytla fanouškům fotbalu příležitost. „Přijatá etiketa průměrného anglického fanouška, a někdejších dětí konce sedmdesátých a osmdesátých let, jak se zpívá v songu vindaloo (pozn. parodie na skandování fanoušků a také pokrm s indickým kořením), bez ostychu nařizuje, že bez ohledu na výkony United je třeba se jim při každé příležitosti vysmívat a pohrdat jimi; je to téměř mantra milénia,“ poznamenal Ian Ross v Guardianu v sezoně 1998/1999.

„Nenáviděný. Zbožňovaný. Nikdy však ignorovaný,“ stálo později na transparentu vyvěšeném na Old Trafford. Mohli jste milovat i nenávist k nim. Anyone But United – Kdokoli, jen ne United.

Za veřejně proklamované antipatie nebyl sice přímo zodpovědný Des Cahill – ty souvisely spíše s psychologií závisti –, ale irský moderátor má přesto značný nárok na jistou formu slávy, protože právě on jako první vyřkl ABU. „Ano, jsem otcem zakladatelem toho výroku v dobrém i zlém,“ vysvětluje po telefonu z Dublinu. „Rád bych ve svém životě dokázal něco většího, ale i tak…“

Zvesela vypráví příběh o vytvoření lidového hnutí, které vzešlo z jediného vtipu. Cahill byl fanouškem West Hamu United („byl by to dlouhý příběh“) a měl v devadesátých letech plné zuby šířící se módy dresů United v Irské republice, kdy všichni naskakovali na módní trend červené barvy. A nezachvátil pouze Irsko. Jak řekl Roger Nouveau v jednom skeči v pořadu The Fast Show, reprezentující nový druh příznivců střední třídy v devadesátých letech: „Dřív jsem fandil Manchesteru United, ale pak jsem přešel na klub, odkud pocházím… Hampstead.“

Cahill uváděl sportovní zpravodajství v jednom z nejsledovanějších irských pořadů ranního vysílání – 2FM. Chtěl si udělat trochu legraci a otevřeně začal podporovat hlavní rivaly United v boji o titul – Liverpool, Aston Villu, Newcastle United, Blackburn Rovers –, jako by patřil k původním „vyznavačům“ hesla ABU. Když United prohráli, ráno po takovém zápase nechal zahrát song „Zip- a- dee- do- dah“, z něhož se stala jakási hymna.

Zip- a- dee- doo- dah, zip- a- dee- ay

My, oh my, what a wonderful day

Plenty of sunshine headin’ my way

Zip- a- dee- doo- dah, zip- a- dee- ay!

„A stala se z toho obrovská věc,“ říká. „Lidé čekali ráno po prohře United ve svých autech na sport jen proto, aby si poslechli zip- a- dee- doo- dah. Manchester United pronikli do života Británie na všech úrovních. Matky, které jinak fotbal nesledovaly, mi říkaly: ‚Dneska ráno se u nás doma s tím vaším ABU málem vraždilo.‘“

ABU se objevilo na tričkách. Vyráběly se odznaky. Cahill dokonce vypracoval erb s latinským nápisem, který zněl: „Uppus Cantonis Aris.“ „Je to dětinské, vím,“ směje se. „Up his arse. Přerostlo to celé do komické úrovně. Tenkrát vznikl telemaraton na způsob něčeho jako Children In Need. Přidalo se několik tisíc lidí, když jsem se oblékl do dresu United a zpíval: ‚Glory, Glory Man Utd.‘“

„Když se na scéně objevil Beckham v sarongu, zazpíval jsem o tom píseň. Lidé mi posílali básně. Na každé akci, kde jsem byl, mě přivítala směs bučení a potlesku. Tak rozdělující byl úspěch United. Byla to trochu legrace, ale fanoušci United to brali strašně vážně. Jednou nebo dvakrát se mě v dublinských barech nějací chlápci pokoušeli zmlátit.“

Fenomén ABU se rozšířil přes Irské moře a převzali ho fanoušci soupeřů United po celé zemi. ABU se jako termín dostal do běžného fotbalového jazyka. Buď jste je milovali, nebo nenáviděli. Ale nemohli jste je ignorovat. A to všechno se odehrávalo ještě předtím, než United dosáhli svého vrcholu.

„Pravděpodobně to vyvrcholilo ve finále Ligy mistrů v roce 1999,“ říká Cahill. „Z Dublinu jsem letěl jumbo jetem, do letadla jsem nastoupil s jedním ze svých přátel, Kieranem. Sedadla jsme měli úplně vzadu, a když jsem procházel uličkou, celé letadlo nahlas zpívalo: ‚Dessie je kokot,‘ což mého kamaráda hrozně pobavilo.“ Cahill měl příležitost osobně prožít dramata z let 1998 a 1999. „Vždycky to měla být jenom zábava, sport nemáte brát příliš vážně,“ říká. „Ale samozřejmě ten jejich velký úspěch lidi z ABU ukázal v ještě dementnějším světle.“

6

Zkurvený chytráku

Nejen David Beckham prožíval v roce 1998 bouřlivé léto. Zatímco se ve Francii hrálo mistrovství světa, Alex Ferguson se na konci své dvanácté sezony v čele Manchesteru United rozkoukával při Oaks Day v Epsomu. Vášeň pro dostihy mu sloužila jako způsob, jak si odpočinout od stresů spojených s vedením zvětšujícího se impéria na Old Trafford. Ferguson se rád stýkal s trenéry a dalšími majiteli různých firem – v jeho „sociální bublině“ bylo přimícháno i trochu šampaňského – a toho červnového dne reportér televize Sky Sports Olly Foster spatřil manažera United po konci dostihu, jak se trápil zklamáním, že jeho kůň Queensland Star s kurzem 2.10 zvadl a doběhl na čtvrtém místě.

Foster viděl příležitost požádat ho o rychlý rozhovor. Ferguson souhlasil. Foster naznačil, že Queensland Star si počínal podobně jako United v právě skončeném ročníku Premier League – zdálo se, že má vyhráno, ale nakonec nečekaně zaváhal. Foster si však svou poznámkou naběhl. Fergusona podcenil. „Fergie to vzal špatně,“ vzpomíná Foster na tehdejší setkání.

„FUCK OFF! JDI DO PRDELE, TY ZKURVENÝ CHYTRÁKU!“ křičel Ferguson reportérovi do obličeje, rozžhavený do běla vztekem. Reportér mu krátkou poznámkou zasadil hlubokou ránu.

V právě skončené sezoně 1997/1998 soupeři prolomili obvyklou domácí neporazitelnost United. Ferguson a jeho hráči zažili sezonu bez jakékoli trofeje už dříve, ale nešlo o takovou potupu – poraženi byli impozantním soupeřem, jakým byl Arsenal manažera Arsèna Wengera.

V únoru 1998 některé sázkové kanceláře vyplatily sázky na United, že vyhrají titul, když měli na čele náskok 11 bodů. K radosti ABU se však Arsenal nastartoval k sérii deseti vítězných zápasů v řadě, včetně výhry 1:0 na Old Trafford, a o jediný bod získal titul on. Podařilo se mu dokonce získat double, když ve finále FA Cupu porazil Newcastle United. United vypadli z FA Cupu s Barnsley a z Ligy mistrů ve čtvrtfinále s Monakem, které přece jenom není Realem Madrid nebo Juventusem. Stalo se to v sezoně, kdy přišli o Roye Keanea, který si poranil koleno, a taky Ryana Giggse trápila série zranění. Eric Cantona náhle ukončil kariéru v květnu 1997 a přicházející Teddy Sheringham ho plně nenahradil.

Není divu, že Ferguson po ztraceném titulu z jara 1997 zpytoval svědomí, když zasedl k rozhovoru s Oliverem Holtem z deníku The Times. Seděl za svým stolem na tréninkovém hřišti Cliff, které kdysi koupili United od ragbistů, chroupal toast a zněl jako člověk, který prožívá vnitřní boj a snaží se strávit neúspěch. „Musíte si říct, že náš tým z doby před dvěma lety nebo z roku 1994 by neprohrál žádný z těch zápasů, které jsme v této sezoně ztratili,“ řekl. Hovořil o nedostatku hladu po vítězství, což je v neúprosném světě Fergusona největší zločin. „Nastanou změny,“ varoval.

„Lidé jako já, další lidé z klubu a příznivci si nezaslouží, aby je hráči takhle zklamávali. Ne po práci, kterou jsme tu odvedli. Ale klub je něco jako jedoucí autobus. Nečekáme na zastávce na nikoho, kdo se opozdí.“

Jestli to myslel jako přímou hrozbu směřovanou hráčům, těžko soudit, ale určitě také patřila představenstvu klubu. Ferguson dlouho zažíval pocit, že United nedokázali využít svůj potenciál na přestupovém trhu. Klub, který vždycky usiloval o to, aby se stal největším v Evropě i na světě, ale nikdy podle toho neutrácel. V hledáčku měli špičkové hráče: brazilského Ronalda, Gabriela Batistutu, Marcela Salase a další, ale nakonec couvli kvůli platovému stropu, který si sami stanovili. Chelsea, Liverpool a Arsenal měly hráče s vyššími platy než United (strop 23 000 liber týdně – jak směšné z dnešního pohledu!), ale ti úspěchu dosáhli bez velkých výdajů. Kluboví ředitelé chtěli, aby to tak pokračovalo – s výdaji na platy příliš nepřesahujícími třicet procent obratu.

Fergusonovi bylo stále více proti srsti, že se nechal odradit „všemi těmi řečmi o fungování institucí, dividendách a tvrdé realitě obchodního světa“. Vedení mu dalo k dispozici přibližně 14 milionů liber na přestupy, aby se United vrátili na vrchol. Ferguson však v létě překonal klubový rekord, když koupil Jaapa Stama, vysokého urostlého nizozemského obránce, za 10,6 milionu liber z PSV Eindhoven, a získal Jespera Blomqvista z Parmy za 4,5 milionu liber jako posilu za zraněného Giggse, ale přesto nebyl úplně spokojený. Jeho největší obchody pořád zůstávaly ve stínu jiných – nejen v zahraničí, ale také doma v Anglii. Jako například nákup Alana Shearera, který přišel do Newcastle United za 15 milionů liber (1996), což byla v té době rekordní částka z hlediska fotbalu celého světa. O rok později překonaná přestupem Ronalda do Interu Milán za 20 milionů liber. V následujícím roce zaplatil Real Betis Sevilla za Denílsona 21 milionů liber.

„Klub se musí vypořádat s tím, jak se vlastně dosahuje vítězství v Evropě,“ řekl Ferguson Holtovi. „Ještě jsme se k nim ani nepřiblížili. Nejsme jako Barcelona ani jako AC Milán, nejsme jako Juventus nebo Real Madrid. Pokud jde o hodnotu klubu, jsme ale srovnatelní. Pokud jde o lidi, kteří u nás pracují, a úsilí, které pro klub odevzdávají hráči, patříme mezi ně. Ale v jiných klubech panuje odlišná mentalita.“

„Po mém odchodu se může stát, že jim dojde, až přijde nový manažer, že si může říct o 60 milionů liber, aby vybudoval tým, který bude vyhrávat v Evropě,“ nechal se slyšet. „Ale může se stát, že nedostanou lepšího manažera, než jsem já. A pak jim to dojde a řeknou si: ‚Kéž bychom to udělali před pěti lety.‘ Tenhle klub musí udělat velké kroky, ale kdy se k nim odhodlá, to nevím.“

Byla to jasná výzva směřovaná zaměstnavatelům: varování, že United zůstanou pozadu a předběhne je nejen znovu vzkříšený Arsenal. Ferguson ovšem nepředpokládal, že někteří z ředitelů klubu mají pocit, že to byl právě manažer, kdo se dopustil chyb.

7

Fergie: Končím!

„Dělá nám starosti váš přístup.“ Alex Ferguson nevěřil vlastním uším. Nejúspěšnějšího fotbalového manažera odvolali z rodinné dovolené v jižní Francii. Očekával, že budou diskutovat o přestupových cílech. Místo toho byl obviněn, že je příčinou propadu United.

Pozvali ho do kanceláří v centru Londýna. Usadili se ke stolu s Martinem Edwardsem, předsedou představenstva United, po jehož boku seděl Sir Roland Smith, předseda dozorčí rady klubu. Edwards se zadíval do vytištěných poznámek, které obsahovaly seznam znepokojení, ba dokonce stížností, v souvislosti s manažerem týmu. Nešlo o výtky, které by vyslovili novináři někde na kavárenské terase, ale o pochybnosti z úst nejvyšších ředitelů. Šlo o to, jestli je Ferguson dostatečně oddaný své práci.

Edwards, který má stále k dispozici podklady, aby si osvěžil paměť, mi pověděl, že se tehdy probíral Fergusonův „status celebrity“. Měla jeho rostoucí vášeň majitele dostihových koní vliv na jeho práci? Edwards sdělil Fergusonovi obavy představenstva, kterému se zdálo, že se přestal naplno věnovat práci ve fotbale, což vedlo k neúspěšné sezoně.

Většinu tréninků vedl Brian Kidd, manažerův asistent. Místo Fergusona prázdné místo? Může si něco takového hlavní trenér dovolit? Edwards situaci přirovnal k tomu, jak práce manažera přerostla Siru Mattu Busbymu přes hlavu po triumfu v Poháru mistrů evropských zemí v roce 1968, kdy úspěch a prestiž vedly ke zvýšenému zájmu o jeho osobu a také vyšším nárokům. Znamenala série trofejí získaných United, že se Fergusonovy zájmy tříštily mnoha směry?

Při jednání vedení s Fergusonem došlo také na angažmá šesti hráčů, které manažer před časem podepsal – šlo o Solskjæra, Johnsena, Poborského, Berga, Jordiho Cruijffa a Sheringhama a také o to, že žádný z nich nevypadal, že by mohl United dovést na vyšší úroveň. Mohlo by představenstvo nyní Fergusona podpořit bezprecedentním způsobem a zajistit mu rozpočet, který požadoval? Nedávno schválené přestupy nepůsobily zrovna uklidňujícím dojmem.

V sídle banky HSBC, hned vedle mostu Southwark Bridge, získal Ferguson pocit, že se po návratu ze své pronajaté vily na útesu na Cap Ferrat, kde trávil čas na slunci se svými dětmi a vnoučaty, ocitl v pasti léčky, kterou na něho nastražili. Později přemítal, že kdyby se něco takového stalo v jeho mladších letech, kdy býval tvrdohlavější, „by mi moje pýcha a temperament nedovolily tolerovat takovou frašku“. Jenže teď zachoval chladnou hlavu. Fergusona v první chvíli napadlo, jestli za tou kritikou nestojí nějaký hlubší motiv. „Chcete, abych odešel?“ zeptal se. Edwards ho ujistil, že neuvažují o výměně manažera, ale že chtějí dostat maximum od toho, kterého právě mají. Předchozí sezona zanechala pochybnosti o Fergusonově oddanosti věci.

Ferguson zkoncentroval myšlenky a opětoval palbu. Udržet dominanci United je obrovský stres a on se potřebuje občas uvolnit. Dostihy jsou zdravým odreagováním, vysvětlil šéfům. Co se týče přestupů, požadoval Ferguson, aby mu tedy sdělili, kdo má lepší předpoklady k rozhodování o nových hráčích než on. Edwards mohl mít svůj seznam vytipovaných plejerů, ale Ferguson přečetl svůj vlastní: ke všem v klubu vychovaným hráčům přivedl Schmeichela, Inceho, Irwina, Keanea, Cantonu. „Pokud neuznáte, že jsem nejlepší člověk, který má posoudit, jaké hráče by měl klub koupit, můžu rovnou odejít,“ řekl na rovinu.

Možná měl Ferguson konfrontaci předvídat. S Edwardsem už spolu vedli náročný telefonický rozhovor, v němž Ferguson pokračoval v prosazování podpisu Yorkea z Aston Villy, stejně jako Patricka Kluiverta, který byl na fotbalovém trhu k dispozici po složitém roce v AC Milán.

Ferguson chtěl obměnit útok – kromě nákupů Stama a Blomqvista. Když Edwards Fergusonovi telefonicky sdělil, že má pochybnosti o Yorkeovi („Nejsme si jisti, že je to ten pravý muž pro nás.“), manažer vybuchl, zvlášť když se dozvěděl, že jeden z těch skeptiků je Kidd. „Brian Kidd? Kdo je tady, sakra, manažer?“ zeptal se. Na Fergusona udělalo ještě menší dojem, když mu Edwards pověděl, že Kidd dává přednost Johnu Hartsonovi, drsnému útočníku West Hamu United a Walesu. „Hartson?“ vyprskl Ferguson. „To myslíte vážně?“

Napětí mezi Fergusonem a Kiddem nebylo ojedinělé. Ferguson povýšil Kidda z pozice trenéra mládežnických týmů a posledních sedm let stál po jeho boku na lavičce. Kidda oslovili z Evertonu, kde se uvolnila trenérská pozice, a nabídli mu trojnásobný plat. Edwards poradil Fergusonovi, ať si s Kiddem promluví a vyjasní se situace. Stěží ideální stav před novou sezonou.

Když se Ferguson vracel do Francie za rodinou, Smith dal Edwardsovi pokyn, aby vznesené připomínky sepsal písemně. Dopis s nimi byl Fergusonovi doručen interně na Old Trafford 7. července ráno, kdy se manažer vrátil na první předsezonní trénink. Edwards trochu zmírnil tón tím, když pochválil Fergusona za jeho mládežnickou politiku a vynechal zmínky o nepovedených přestupech hráčů. Ferguson se ovšem při čtení soustředil na kritické pasáže, včetně varování před vnějšími zájmy, které by mohly narušit kvalitu jeho práce, také na pokyn, aby byl opatrný, když mluví s médii, a nepřiléval olej do ohně tím, že kritizuje představenstvo za lakomství při financování přestupů.

Dopis měl předvídatelný účinek. Jako když píchnete do vosího hnízda! Během několika hodin po doručení Edwardsovi zavolali, že s ním chce Ferguson osobně mluvit. Manažer přišel rozzuřený a řekl, že nemá jinou možnost než rezignovat. „Alex použil trochu šťavnatější jazyk a podstatou byla jeho rezignace,“ vzpomíná Edwards. „No, jestli to takhle cítíš, Alexi, tak se s tím budeme muset smířit,“ odpověděl Edwards. Byl si jistý, že manažer blufuje, a později toho dne Ferguson skutečně zatelefonoval, že rezignaci stahuje. „Myslím, že to udělal po poradě se svým právníkem, který mu pravděpodobně řekl: ‚Za ty dva roky, na které máš ještě smlouvu, nedostaneš ani penny,‘“ vysvětluje Edwards. „Takže výpověď stáhl, za což jsem byl rád.“

„Chtěl jsem jen trochu zamíchat kartami a ujistit se, že se vracíme na správnou cestu. V letech 1994 a 1996 se mu podařilo získat double a vyhrál titul v roce 1997, takže to nebylo tak, že by byl špatný manažer. Šlo čistě o to, abychom se vrátili na trať. V roce 1998 jsme měli po Vánocích obrovský náskok 11 bodů a my ho promrhali. Když přišlo na věc, stále jsme ho podporovali v přestupech hráčů, ale museli jsme si být naprosto jistí, že je Alex stoprocentně zkoncentrovaný na fotbal, když máme utratit takové peníze. A myslím, že kombinací toho dopisu a přestupových nákupů jsme udělali, co bylo potřeba,“ je přesvědčený Edwards.

Věří, že si zaslouží uznání za to, že měl odvahu se s Fergusonem střetnout. Rozhodně se mu podařilo zahrát na jeho citlivou strunu a podnítit jeho ambice. Jak řekl Gordon Strachan, jeden z nejbystřejších pozorovatelů Fergusona z dob, kdy hrál v Aberdeenu a Ayr United: „Fergieho pohání vztek. Je pro něj jako benzín.“ Do nové sezony vstupoval s plnou nádrží.

8

Beckham prchá

Po červené kartě, která rozběsnila celou zemi, potřeboval David Beckham útočiště, klid a pohodu. A tak se vydal na turné s jednou z nejpopulárnějších kapel na světě.

Když tehdy s anglickým týmem přistáli na Heathrow, pronásledovali ho paparazzi. Rovnou z letiště zamířil dalším letem Concordu do New Yorku. Po přistání na JFK ho „vítali“ další dotěrní fotografové. Beckham se probojoval davem a naskočil do auta, které ho odvezlo přímo do Madison Square Garden, kde ten večer vystupovaly Spice Girls.

Vešla Madonna. „Vy jste ten fotbalista, že?“ zeptala se největší popová hvězda planety. Možná se na zápas dívala, nebo možná opravdu nebylo na světě člověka, který by v té době neznal Manchester United a anglickou sedmičku na dresu.

Jestli měl New Football nějakou tvář, kterou bylo možné obdivovat a milovat a které by se dalo závidět a již teď mnozí obviňovali a nenáviděli, byl to krasavec hollywoodského střihu David Beckham. K vrcholu mu ještě zbývalo ujít kus cesty. (Možná na něj vystoupal v roce 2000, jak mi řekl v jednom rozhovoru, když jsme si povídali v jeho mercedesu na parkovišti, což byl jediný způsob, jak se vyhnout davu. Fanoušci dokonce u jeho kadeřníka prohledávali popelnice a hledali zbytky jeho vlasů.) Ale on se odhodlaně hnal za slávou, i kdyby to znamenalo, že se proslaví nechvalně.

Potenciál hvězdné popularity ukázal už v srpnu 1996, když v úvodním zápase sezony dal Wimbledonu gól z půlicí čáry. Na hřišti pak stál s roztaženýma rukama a kýval hlavou, jako by říkal: „Čekali jste snad něco jiného!?“ Na fotbalových stadionech i mimo ně chtěl Beckham všechno: být jedním z nejlepších hráčů na světě, ale taky toužil prosadit se na jiném poli – zbohatnout a získat slávu.

Když viděl v televizi popovou hvězdu v černé přiléhavé kombinéze, povzdechl si: „Tahle se mi fakt líbí,“ a byl si jistý, že Posh Spice je žena pro něho. Brzy se z nich stali milenci. David a Victoria oznámili zasnoubení v lednu 1998. „Lhal bych, kdybych nepřiznal, že to, že je popová hvězda, mě do značné míry přitahovalo,“ řekl. Když spolu začali chodit, byla Spice Girl slavnější než mladý nadaný fotbalista.

Společně se pohybovali na pomezí sportu a života celebrit, což se některým líbilo, ale mnozí se jim vysmívali. Rychlý vzestup fotbalisty na konci devadesátých let nutně vyvolal odezvu. Beckham se díky svému životnímu stylu ocitl na hranici únosnosti. Tou červenou ten hezoun, rozmazlený kluk s pisklavým hlasem člověka z Essexu, kritikům jen nahrál.

Beckham zamířil do Spojených států – do náručí své snoubenky – hned, jak to bylo možné po té potupné události z mistrovství světa. Alex Ferguson mu zavolal, že v Manchesteru na něj nezanevřeli a stojí za ním. „Nedělej si starosti s tím, co kdo říká. Přijeď sem, kde tě lidé milují a podporují tě,“ nabídl mu Ferguson otcovskou náruč. Existoval ovšem další důvod, proč David tak rychle spěchal za Victorií.

V předvečer onoho osudného zápasu s Argentinou mu zavolala, že je těhotná. Po příletu do New Yorku se řítil ulicemi, aby ji zastihl ještě před koncertem. V šatně ji Beckham objal a pak oba zmizeli v kabince na toaletě, kde mu ukázala první snímek jejich dítěte, které bylo ještě malinké jako hrášek.

Victoria zjistila, že je těhotná, v New Yorku, což mělo v úvaze budoucího rodiče zásadní význam s ohledem na jméno jejich dítěte (pozn. první syn se jmenuje Brooklyn Beckham).

Beckham strávil letní dovolenou cestováním se Spiceworld Tour – jedenáct dní sledoval turné u pódia a poflakoval se na reklamních akcích. Důležité pro něho také bylo, že nemusel být v Anglii. Doma v Chingfordu v Essexu zatím Beckhamovi rodiče Ted a Sandra potřebovali soukromou bezpečnostní firmu na svou ochranu. Před domem se neustále pohybovalo hejno lidí z médií a Beckhamovi byli přesvědčeni, že jejich telefon je odposloucháván – vzhledem k tomu, že kdekoli se Davidova matka objevila, už tam na ni čekali fotografové. Telefonní číslo domů se dalo snadno získat – Ted coby plynař musel své číslo inzerovat –, ale místo pracovních zakázek se záznamník na lince plnil urážlivými telefonáty.

Když se ozval Ferguson, Beckhamův otec byl příliš rozrušený, než aby byl schopný vůbec mluvit. Ted se nakonec vyjádřil pro deník The Sun, kterému sdělil, že je v kontaktu se synem a ten je velmi znepokojený. „Jsem rád, že je David mimo zemi. Neviděl ani polovinu toho, co se teď tady děje, a já mu to nedovolím. Po tom, jak se chovají k mému synovi – jenom kvůli fotbalové hře – už nejsem hrdý na to, že jsem Brit. Udělal chybu. Všichni víme, že udělal chybu, ale rozhodně za ni teď platí. Jsem znechucený tím, co se děje. Mám toho dost!“ Vyjádřil obavu, jestli jeho syn nebude muset pokračovat s fotbalem v zahraničí.

„Vybijte si vztek na šipkách s podobiznou Davida Beckhama,“ naléhal deník Mirror – a Beckhama zasadil do středu terče. Piers Morgan byl v té době redaktorem deníku a nikdy se nebál vyjádřit ostré názory, ale v úvahách o tehdejších excesech s odstupem času trochu slevuje ze své razance. „Určitě bych řekl, že v ten večer jsme titulkem zcela a dokonale vyjádřili, co si všichni mysleli: 10 HEROICKÝCH LVŮ, JEDEN HLOUPÝ CHLAPEC. Rozhodně se nezbavuju odpovědnosti za to, že jsem vyjádřil všeobecný vztek až příliš silně. S těmi šipkami jsem to přehnal, toho lituju. Tehdy se to mohlo zdát vtipné, zpětným pohledem si nemyslím, že to bylo přijatelné, abych byl upřímný. Byla to hloupost, která možná ještě víc povzbudila neandertálské živly, aby zašli příliš daleko.“

„Bůh odpouští i Davidu Beckhamovi,“ hlásal nápis před jedním kostelem v Nottinghamu. Ale odpustí mu britská veřejnost? Když se Beckham vracel letadlem ze Spojených států do Anglie, přistoupil k jeho sedadlu v první třídě hlavní stevard: „Po přistání na vás bude u brány čekat policie,“ řekl mu. A Beckham přemýšlel, jestli jsou tam proto, aby ho zatkli, nebo ochránili.

9

Na pranýři

ZVRÁCENÝ KOUSEK FOTBALOVÝCH FANOUŠKŮ

POLICIE odstranila figurínu Davida Beckhama, kterou nechali rozzuření fotbaloví fanoušci viset na lešení. Policisté po stížnostech nařídili figurínu – oblečenou v Beckhamově reprezentačním dresu s číslem 7 – sundat z lešení před hospodou Pleasant Pheasant v South Norwoodu.

Šestadvacetiletý Steve Snadden, který provozuje restauraci Pleasant Pheasant, si figuríny všiml dnes ráno. Řekl: „Byl to můj nejveselejší okamžik z mistrovství světa. Když jsem tu figurínu uviděl, nahlas jsem se rozesmál. Zákazníci prostě udělali to, co každý v Británii cítí.“

Dvaatřicetiletý lešenář Lee Tickner, který stál za tímto kouskem, dodal: „Všichni v hospodě byli Beckhamovým chováním rozzuření. Potřebuje dostat za vyučenou.“

Lee Tickner je stále lešenářem, ale už je to velmi dlouho – vlastně více než třiadvacet let, co se ho někdo zeptal na Beckhama. „Jste na mě naštvaný, viďte?“ řekne, když mu vysvětlím, že jsem ho vyhledal, abychom si promluvili o figuríně Beckhama, která zůstává trvalým symbolem nenávisti fanoušků k hráči. Stalo se to v časech před Twitterem, dnes se dá veškerá žluč a nadávky vyslat do světa velmi jednoduše.

„Nevím, jak jste přišel na moje jméno,“ řekne Tickner. „Z novin,“ vysvětluju. „Říkalo se o vás, že jste součástí nenávistného davu, který se chystal Beckhamovi zničit život.“ Podívá se na mě a povzdechne si: „Všichni v hospodě jsme byli jenom nasraní. Udělali jsme to dohromady celá parta. Pak se to objevilo na titulní straně The Sun. Je to ale už dávno, před mnoha lety. Teď je mi pětapadesát. Nebylo to tak, jak se psalo v novinách, všechno o nenávistném davu a tak podobně. Směšné! Byl to momentální nápad – fór, a pak se to strašně moc rozmázlo. To bylo špatně. Mysleli jsme to jako srandu, nic víc.“

Co si tedy onen lešenář myslí o Beckhamovi dnes? „Abych byl upřímný, fotbal ani moc rád nemám, kámo,“ odpoví mi. Ale to mu nezabránilo v tom, aby vyjádřil názor. Každý nějaký měl. Fotbal byl a je nejoblíbenější telenovela našeho věku. A každá telenovela potřebuje svého padoucha.

V roce 1998 jím byl David Beckham. Zklamal celou zemi. Ztělesňoval všechno špatné na národním charakteru. Když se pověsí figurína do oprátky a na Beckhamův obličej se házejí šipky, křičí se nadávky, posílají nenávistné maily a zpívá se, že „Posh Spice takes it up the arse“, to všechno přece patří k férové hře, nebo ne?

10

Obrovitý Holanďan

Jaap Stam vypadal, jako by přišel přímo z vězení. Tak se jevil alespoň svým novým spoluhráčům. Mohutná postava a vyholená hlava ho však neochránily před nejistotou. Dostane se do sestavy? Schopnosti musel na tréninku prokazovat od prvního kopnutí do balonu. Stal se členem klubu, jehož hráči byli šíleně soutěživí.

Manchester United zaplatil 10,6 milionu liber za hráče, který se tak stal v té době nejdražším obráncem na světě, jehož úkolem bylo povýšit zadní řadu United na úroveň odpovídající vítězi Ligy mistrů. Dokonce i pro hráče jeho kalibru bylo skličující přijít do fotbalového klubu takového formátu. Stam si připadal jak žáček, který se ocitl první den ve škole – musel čelit řadě velkých osobností, jež ho v prvních týdnech sice vítaly, ale také zatraceně perně testovaly.