LOUISE PENNYOVÁ

KRÁSNÉ

TAJEMSTVÍ

Případy vrchního inspektora Gamache

KNIŽNÍ KLUB

Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

THE BEAUTIFUL MYSTERY

Copyright © 2012 by Three Pines Creations, Inc,

All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2018

ISBN 978-80-242-9447-6

Obsah

- prolog

- jedna

- dvě

- tři

- čtyři

- pět

- šest

- sedm

- osm

- devět

- deset

- jedenáct

- dvanáct

- třináct

- čtrnáct

- patnáct

- šestnáct

- sedmnáct

- osmnáct

- devatenáct

- dvacet

- dvacet jedna

- dvacet dva

- dvacet tři

- dvacet čtyři

- dvacet pět

- dvacet šest

- dvacet sedm

- dvacet osm

- dvacet devět

- třicet

- třicet jedna

- třicet dva

- třicet tři

- třicet čtyři

- poděkování

- POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Tato kniha je věnována těm,

kdo pokleknou, a těm, kdo zas vstanou.

PROLOG

Na začátku devatenáctého století si katolická církev uvědomila, že má problém. A nutno přiznat, že nejspíš více než jeden. Ovšem problém, který ji v tu chvíli zaměstnával nejvíc, měl co dělat s liturgií hodin, s božským oficiem. To sestávalo z osmi denních dob v každodenním životě katolické obce, kdy se zpívaly hymny. Chorály. Gregoriánské chorály. Prosté písně zpívané pokornými mnichy.

Řečeno bez obalu, katolická církev božské oficium ztratila.

Během církevního dne se stále prováděly různé bohoslužby. Ve všemožných klášterech se tu a tam zpívaly takzvané gregoriánské chorály, ale jak přiznával i Řím, natolik se vzdálily od těch původních, že se považovaly za zkažené, dokonce barbarské. Přinejmenším ve srovnání s elegantními, uhlazenými hymny z předchozích století.

Ovšem jeden člověk našel řešení.

V roce 1833 mladý mnich Dom Prosper obnovil opatství St.Pierre ve francouzské obci Solesmes a svoje dny rovněž zasvětil snaze přivést původní gregoriánské chorály zpět k životu.

Avšak to vyvolalo další problém. Po mnoha opatových výzkumech se ukázalo, že nikdo neví, jak původní chorály zněly. U těch nejranějších totiž neexistoval žádný zápis. Byly tak staré, víc než tisíc let, že předcházely i psanou hudbu. Učily se nazpaměť, předávaly se ústně, po letech studia, od jednoho mnicha ke druhému. Šlo o prosté chorály, ale právě v té prostotě tkvěla jejich síla. První chorály byly konejšivé, rozjímavé, magnetizující.

Na ty, kteří je zpívají a poslouchají, mají starobylé chorály natolik silný účinek, že se jim přezdívá krásné mystérium, krásné tajemství. Mniši věřili, že zpívají slovo Boží klidným, konejšivým, hypnotickým hlasem Božím.

Dom Prosper ale věděl, že někdy v devátém století, tisíc let před opatovým narozením, jeden bratr mnich také rozjímal nad tajemstvím chorálů. Podle církevní legendy se tomu anonymnímu mnichovi dostalo osvícení. Pořídí psaný záznam chorálů, aby se zachovaly pro budoucnost. Příliš mnoho jeho zabedněných noviců dělalo příliš mnoho chyb, když se snažilo chorály naučit. Pokud jejich slova a hudba opravdu pocházejí od Boha, jak z celého srdce věřil, potřebují bezpečnější způsob uchování než v chybujících lidských hlavách.

Dom Prosper ve vlastní kamenné cele ve svém opatství toho mnicha úplně viděl – seděl v místnosti přesně stejné, jako byla ta jeho. V opatových představách si onen mnich přitáhl jemný pergamen z jehněčí kůže a naostřený brk namočil do inkoustu. Zapsal slova, text, samozřejmě latinsky. Žalmy. A jakmile byl hotov, vrátil se zpátky na začátek. K prvnímu slovu.

Jeho brk se vznášel nad ním.

Co teď?

Jak zapsat hudbu? Jak by mohl sdělit něco tak nádherného? Pokoušel se zapsat instrukce, ale byly příliš těžkopádné. Samotná slova nedokázala popsat, jak ta hudba přesahuje obyčejné lidské bytí a povznáší člověka k Bohu.

Mnich si nevěděl rady. Celé dny a týdny pokračoval v klášterním životě. Společně s ostatními se modlil i pracoval. A zase se modlil. Zpíval hodinky. Učil mladé roztěkané novice.

A pak si jednoho dne všiml, že se mladíci soustředí na jeho pravou ruku, jíž jejich hlasy vedl. Nahoru, dolů. Rychleji, pomaleji. Tišeji, tišeji. Slova si zapamatovali, ale pokud šlo o hudbu, spoléhali na signály, které jim dával rukou.

Toho večera po nešporách seděl onen bezejmenný mnich při světle drahocenné svíčky a upřeně hleděl na žalmy pečlivě napsané na pergamenu. Pak namočil brk do inkoustu a nakreslil úplně první notu.

Byla to vlnovka nad slovem. Jediná krátká zakroucená čárka. Pak další. A ještě další. Kreslil svoji ruku. Stylizovanou. Ruku, která nabádala jakéhosi neviděného mnicha, aby zvedl hlas. Výš. Pak držet tón. A zase výš. Chviličku zůstat a pak prudce, svižně dolů v závratném klesání.

Při psaní si broukal. Jeho jednoduchá znamení rukou se třepotala na stránce tak, že slova ožívala a vzlétala. Plná radosti se vznášela do vzduchu. Slyšel, jak se k němu přidávají hlasy mnichů, kteří se ještě nenarodili. Jak zpívají přesně tytéž chorály, které jeho osvobodily a pozvedly jeho srdce k nebesům.

Ve snaze zachytit to krásné tajemství onen mnich vynalezl psanou hudbu. Ještě nešlo o noty – to, co napsal, vešlo ve známost jako neumy.

Během staletí se z jednoduchého chorálu vyvinul chorál složitý. Přibyly hudební nástroje, harmonie, které vedly k akordům a notovým osnovám a nakonec i k samotným notám. Do-re-mi. Zrodila se moderní hudba. The Beatles, Mozart, rap. Disko, muzikál Annie Get Your Gun, Lady Gaga. To všechno vypučelo ze stejného starobylého semene. Z mnicha, který kreslil svou ruku. Pobrukoval si, dirigoval a usilovně se snažil přiblížit k Bohu.

Gregoriánský chorál byl otcem západní hudby, ale jeho nevděčné děti ho nakonec zabily. Zahrabaly. Ztratily ho a zapomněly na něj.

Dokud se na začátku devatenáctého století Dom Prosper, znechucený církevním nevkusem a ztrátou jednoduchosti a čistoty, jak to alespoň sám vnímal, nerozhodl, že nastal čas vzkřísit původní gregoriánské chorály. A nalézt hlas Boží.

Jeho mniši se rozjeli po celé Evropě. Prohledávali kláštery, knihovny i sbírky, až nakonec Dom Prosper usoudil, že jedna z knih gregoriánských chorálů zapsaných vybledlými neumami je originál. První a možná jediný zápis toho, jak by gregoriánský chorál měl znít. Na kusu jehněčí kůže staré téměř tisíc let.

Řím nesouhlasil. Papež zorganizoval vlastní pátrání a našel jiný zápis. Trval na tom, že právě na jeho potrhaném pergamenu je zaznamenáno, jak by se božské oficium mělo zpívat.

A tak, jak se často stává, když se muži Boží neshodnou, vypukla válka. Benediktýnský klášter v Solesmes a Vatikán po sobě chrlily záplavy gregoriánských chorálů. Každý z nich tvrdil, že právě ty jejich mají blíž k originálu, a proto i blíž k Bohu. K tématu se vyjadřovali akademici, muzikologové, známí skladatelé i prostí mniši. Bitva byla čím dál vyhrocenější a v tom, na čí stranu se kdo postavil, šlo spíše o moc a vliv než o prosté hlasy pozdvižené ke slávě Boží.

Kdo našel původní gregoriánský chorál? Jak by se božské oficium mělo zpívat? Kdo vlastní hlas Boží?

Kdo má pravdu?

Nakonec, po letech, akademikové v tichosti dospěli k závěru. A pak ho v ještě větší tichosti utajili.

Pravdu neměla ani jedna strana. Přestože mniši ze Solesmes byli téměř jistě mnohem blíž pravdě než Řím, podle všeho ani oni zatím k cíli nedospěli. Pokud šlo o jejich nález, jednalo se o historický dokument nedozírné ceny – ale nebyl kompletní.

Něco chybělo.

Chorály měly slova a neumy, které ukazovaly, kdy mají klášterní hlasy zesílit a kdy se zas ztlumit. Kdy je tón vyšší a kdy zas nižší.

Co u nich ale chybělo, byl výchozí bod. Výš, ale odkud? Hlasitěji, ale odkud? Bylo to jako najít kompletní mapu k pokladu s křížkem přesně označujícím cíl, ale bez ukazatele, kde začít.

Na začátku…

Benediktýnští mniši v Solesmes si rychle vybudovali pověst nového domova starých chorálů. Vatikán nakonec ustoupil a za několik desítek let si božské oficium znovu získalo přízeň. Vzkříšené gregoriánské chorály se šířily do klášterů po celém světě. Ta prostá hudba nabízela opravdovou útěchu. Jednoduchou píseň v čím dál hlučnějším světě.

Když opat kláštera Solesmes v tichosti odcházel z tohoto světa, věděl dvě věci. Věděl, že dokázal něco významného, mocného a smysluplného. Obnovil krásnou prostou tradici. Navrátil zkažené chorály do jejich čistého stavu a vyhrál válku proti okázalému Římu.

Jenže v srdci zároveň věděl, že sice vyhrál, ale přesto neuspěl. Ano, to, co teď všichni pokládali za původní gregoriánské chorály, se jim velmi blížilo. Bylo to téměř božské. Ale ne úplně.

Protože neměli výchozí bod.

Dom Prosper, sám nadaný hudebník, nevěřil, že by mnich, který kodifikoval původní gregoriánské chorály, nesdělil budoucím generacím, kde začít. Mohli jen hádat. A hádali, jenže odhadovat není totéž co vědět.

Opat se vášnivě přel, že antifonář, soubor chorálů, který našli jeho mniši, je originál. Jenže teď, na smrtelné posteli, se odvážil zapochybovat. Představil si, jak se ten druhý mnich, oblečený úplně stejně jako teď on sám, sklání při světle svíčky.

Mnich by dokončil první chorál, vytvořil první neumy. A pak co? Zatímco Dom Prosper střídavě nabýval a ztrácel vědomí, zatímco proplouval z tohoto světa do příštího a zpět, uvědomil si, co by onen anonymní mnich tehdy udělal. Udělal by, co musel.

Dom Prosper jasněji než své bratry, kteří u jeho lože zpívali tiché modlitby, viděl onoho dávno mrtvého mnicha, jak se sklání nad stolem. Vrací se zpátky na začátek. K prvnímu slovu. A zapisuje ještě jednu značku.

Na samém konci života Dom Prosper pochopil, že začátek existuje, ale jeho nalezení, rozluštění krásného tajemství, už bude na někom jiném.

JEDNA

Když z kaple unikl poslední tón chorálu, rozhostilo se velké ticho a s ním přišel ještě větší neklid.

Ticho se protahovalo. Dál a dál.

Šlo o lidi tichu uvyklé, ale tohle se zdálo extrémní dokonce i jim.

Přesto tam stáli ve svých dlouhých černých hábitech s bílými kápěmi bez hnutí.

Čekali.

Šlo o lidi čekání uvyklé, ale tohle už se jim také zdálo extrémní.

Ti méně disciplinovaní z nich pokukovali po vysokém postarším muži, který vešel poslední a první odejde.

Dom Philippe držel oči zavřené. Zatímco kdysi to býval okamžik naprostého míru, soukromá chvilka s jeho soukromým Bohem, chvíle, kdy končilo matutinum, předtím, než dal znamení k modlitbě Anděl Páně, teď pro něj ten moment znamenal prostě únik.

Zavřel oči, protože nechtěl vidět.

Mimoto stejně věděl, co před ním je. Co tam stále je. Co tam bylo stovky let předtím, než sem přišel, a dá-li Bůh, bude i staletí poté, co ho pochovají na hřbitově. Dvě řady mužů naproti němu v černých hábitech s bílými kápěmi, v pase převázaných obyčejným provazem.

A vedle něj po jeho pravici další dvě řady mužů.

Hleděli na sebe přes kamennou podlahu kaple jako přes starodávnou bitevní linii.

Ne, nabádal unavenou mysl. Ne. Nesmím o tom uvažovat jako o bitvě nebo o válce. Jde jen o odlišné názory. O názory vyjádřené ve zdravé komunitě.

Tak proč se mu nechce otevřít oči? Zahájit den?

Dát znamení velkým zvonům zvoucím k ranní modlitbě. Aby zazvonily lesům, ptákům, jezerům a rybám. Mnichům. Andělům i všem svatým. Bohu.

Ozvalo se odkašlání.

Ve velkém tichu znělo jako výbuch bomby. Ovšem opatovy uši v něm slyšely to, co představovalo.

Výzvu.

S námahou stále držel oči zavřené. Dál stál mlčky a bez hnutí. Jenže žádný mír už v tom nebyl. Zůstával jen zmatek, uvnitř i venku. Cítil, jak vibruje ve dvou řadách čekajících mužů i v prostoru mezi nimi.

Cítil, jak vibruje uvnitř něj samého.

Dom Philippe napočítal do sta. Pomalu. Pak otevřel oči a zahleděl se přímo přes kapli na malého zavalitého chlapíka, který tam stál s očima otevřenýma, rukama složenýma na břiše a pousmáním v nekonečně trpělivém obličeji.

Opatovy modré oči se maličko nakvašeně přimhouřily, ale pak se opanoval a zvednutím štíhlé pravice vydal signál. Zvony se rozezněly.

Ze zvonice vylétl dokonalý, sytý, jasný hlahol a vydal se do tmy časného rána. Prolétl nad průzračným jezerem, nad lesy a bochánky kopců. Aby jej slyšela nejrůznější stvoření.

A čtyřiadvacet mužů v odlehlém quebeckém klášteře.

Důrazná výzva. Jejich den začal.

„To nemyslíš vážně,“ zasmál se Jean Guy Beauvoir.

„Myslím,“ přikývla Annie. „Přísahám, že je to pravda.“

„Snažíš se mi namluvit,“ pokračoval, zatímco si z talíře bral další kousek slaniny uzené v krustě z javorového sirupu, „že když spolu začali chodit, věnoval tvůj táta tvojí mámě jako dárek předložku do koupelny?“

„Ne, ne, to by bylo k smíchu.“

„To by teda bylo,“ přisvědčil a schroustal plátek slaniny na dvě kousnutí. V pozadí hrálo staré album Beau Dommage „La complainte du phoque en Alaska“. Píseň o osamělém tuleni, jemuž zmizela láska. Beauvoir si na známou melodii tiše pobrukoval.

„Dal ji mojí babičce při seznámení jako dárek pro hostitelku, aby jí poděkoval, že ho pozvala na večeři.“

Beauvoir se rozesmál. „To mi nikdy neřekl,“ vypravil ze sebe nakonec.

„No, táta se o tom ve slušné společnosti radši moc nezmiňuje. Chudák máma. Měla pocit, že si ho musí vzít. Vždyť kdo jiný by ho jinak chtěl?“

Beauvoir se znovu rozchechtal. „Tak to je laťka nastavená dost nízko. Horší dárek už ti těžko můžu dát.“

V prosluněné kuchyni sáhl vedle stolu. Tu sobotu na začátku podzimu chystali snídani spolu a na malém borovém stolku teď ležel talíř slaniny a míchaná vajíčka s rozpuštěným sýrem Brie. Předtím si Jean Guy natáhl svetr, z Anniina bytu došel za roh do pekařství na rue St-Denis pro croissanty a pain au chocolat. Pak obešel místní obchůdky, přikoupil k tomu dvě kávy, montrealské víkendové noviny a ještě něco.

„Co to tam máš?“ vyzvídala Annie Gamachová a nakláněla se přes stůl. Kočka skočila na zem a našla si osluněné místečko na podlaze.

„Nic,“ žulil se. „Jen takovou maličkost. Když jsem to uviděl, vzpomněl jsem si na tebe.“

Beauvoir tu věc vytáhl na světlo.

„Ty prevíte,“ vyprskla Annie smíchy, „vždyť je to záchodový zvon.“

„I s mašlí,“ dodal Beauvoir. „Jenom pro tebe, ma chère. Jsme spolu už tři měsíce. Šťastné výročí.“

„No jistě, záchodové výročí. A já pro tebe nic nemám.“

„Odpouštím ti,“ ujistil ji.

Annie převzala zvon. „Vzpomenu si na tebe pokaždé, když ho vezmu do ruky. I když myslím, že většinou ho budeš používat hlavně ty. Nakonec, máš toho v sobě plno.“

„To je od tebe hezké,“ opáčil Beauvoir a sklonil hlavu v lehké úkloně. Vyrazila zvonem proti němu a jemně ho dloubla červenou gumovou přísavkou, jako by to byl rapír a ona šermířka.

Beauvoir se usmál a napil se silné voňavé kávy. To byla celá Annie. Jiné ženy by možná předstíraly, že ten směšný čisticí zvon je kouzelná hůlka, ona dělala, že je to meč.

Vzápětí si Jean Guy uvědomil, že jiné ženě by samosebou záchodový zvon nikdy nedal. Jen Annie.

„Tys mi lhal,“ obvinila ho, když se zas pohodlně opřela. „Táta ti zjevně o té koupelnové předložce řekl.“

„Je to tak,“ přiznal Beauvoir. „Byli jsme v Gaspé v pytlácké chatě a hledali důkazy, když tvůj táta otevřel skříň a našel ne jednu, ale hned dvě fungl nové koupelnové předložky, ještě zabalené v igelitu.“

Při řeči se podíval na Annie. Nespouštěla z něj oči, skoro nemrkala. Vnímala každé slovo, každé gesto, každou změnu tónu. Enid, jeho bývalá manželka, mu dřív také naslouchala. Jenže v tom vždycky býval záchvěv zoufalství, nějaký nárok. Jako by jí něco dlužil. Jako by umírala a on byl lék.

Enid ho vždycky úplně vysála, a přesto cítil, že jí nestačí.

Zato Annie byla jemnější. Štědřejší.

Stejně jako její otec naslouchala bedlivě a mlčky.

S Enid o své práci nikdy nemluvil a ona se nikdy neptala. Annie říkal všechno.

Zatímco si teď mazal jahodovou zavařeninu na teplý croissant, vyprávěl jí o pytlácké chatě, o případu, o brutálním vyvraždění rodiny. Řekl jí, co našli, jak se cítili a koho zatkli.

„Z těch koupelnových předložek se vyklubaly klíčové důkazy,“ pokračoval Beauvoir, když si nesl croissant k ústům. „I když nám trvalo dost dlouho, než jsme na to přišli.“

„A tehdy ti táta vyprávěl vlastní smutnou historii s koupelnovými předložkami?“

Beauvoir přikývl. Žvýkal a přitom před sebou viděl vrchního inspektora Gamache v potemnělém srubu. Jak mu šeptá ten příběh. Nevěděli jistě, kdy se pytlák vrátí, a nestáli o to, aby je tam načapal. Povolení k prohlídce sice měli, ale nechtěli, aby o tom věděl. A tak, zatímco oba vyšetřovatelé z oddělení vražd hbitě prohledávali chatu, vyprávěl vrchní inspektor Gamache Beauvoirovi o koupelnové předložce. O tom, jak se dostavil na jeden z nejdůležitějších obědů svého života v zoufalé touze udělat dojem na rodiče ženy, do níž se beznadějně zamiloval. A jak záhadně usoudil, že dokonalým dárkem pro hostitelku bude koupelnová předložka.

„Jak jste si to mohl myslet, pane?“ pošeptal mu tehdy Beauvoir, když vyhlédl z popraskaného okna pokrytého pavučinami a doufal, že ještě neuvidí vetchého pytláka, jak se vrací s úlovkem.

„No, tedy,“ Gamache se odmlčel, zjevně se snažil vybavit si tok vlastních úvah, „madame Gamachová mi často klade stejnou otázku. Ani její matka se na to nepřestávala ptát. Naproti tomu její otec usoudil, že jsem imbecil, a už to nikdy nevytahoval. To bylo horší. Když umřeli, našli jsme tu předložku v jejich skříni s prádlem, pořád ještě zabalenou v igelitu i s dárkovou kartičkou.“

Beauvoir přestal mluvit a podíval se na Annie. Vlasy měla stále mokré od toho, jak se společně sprchovali. Voněla svěže a čistě. Jako citroníkový hájek na sluníčku. Nalíčená nebyla. Na sobě měla teplé pantofle a volné, pohodlné oblečení. Annie se zajímala o módu a ráda se oblékala pěkně, ale ještě raději pohodlně.

Nebyla štíhlá. Nebyla ani oslnivá kráska. Annie Gamachová nepředstavovala nic z toho, co ho na ženách vždycky přitahovalo, zato ale věděla, co se většina lidí nikdy nenaučí. Věděla, jak skvělé je být naživu.

Jeanu Guyi Beauvoirovi to trvalo skoro čtyřicet let, ale nakonec to pochopil i on. A věděl teď, že větší krása už není.

Annie táhlo na třicítku. Poprvé se setkali, když jí bylo neohrabaných patnáct – seznámili se nedlouho poté, co vrchní inspektor přivedl Beauvoira do svého oddělení vražd v Sûreté du Québec. Ze stovek agentů a inspektorů pod svým velením si jako svého zástupce vybral toho mladého drzého agenta, kterého nikdo jiný nechtěl.

Udělal z něj součást týmu a nakonec po letech i součást rodiny.

Ačkoli ani vrchní inspektor neměl tušení, jak moc velkou součástí rodiny se Beauvoir stal.

„No,“ utrousila Annie s jízlivým úšklebkem, „teď máme vlastní koupelnovou historku, nad kterou můžou naše děti kroutit hlavou. Až umřeme, najdou to a nestačí se divit.“

Zvedla záchodový zvon s veselou červenou mašlí.

Beauvoir se neodvažoval nic říkat. Má Annie vůbec tušení, co právě vyslovila? Ta lehkost, s níž předpokládala, že budou mít děti. Vnoučata. Že umřou společně. V domě, který bude vonět jako čerstvý citron a káva. A bude tam kočka stočená na sluníčku.

Chodili spolu tři měsíce a nikdy o budoucnosti nemluvili. Ovšem když to teď slyšel, připadalo mu to přirozené. Jako by to odjakživa plánovali. Mít děti. Zestárnout spolu.

Beauvoir si to spočítal. Byl o deset let starší než ona a téměř jistě umře jako první. Ulevilo se mu.

Jenže něco ho trápilo.

„Musíme to říct tvým rodičům,“ nadhodil.

Annie ztichla, jen se rýpala ve svém croissantu. „Já vím. A není to tak, že bych nechtěla, ale,“ zaváhala, přejela očima po kuchyni, pak z ní vyhlédla do obývacího pokoje lemovaného knihami, „tohle je taky hezké. Jen my dva.“

„Bojíš se?“

„Jak to vezmou?“

Annie se odmlčela a Jeanu Guyovi se najednou rozbušilo srdce. Čekal, že to popře. Že ho začne ujišťovat, jak se ani v nejmenším nebojí, že by jí ho rodiče neschválili.

Jenže ona namísto toho zaváhala.

„Možná trošku,“ přiznala Annie. „Určitě budou nadšení, ale věci se tím změní, víš?“

Věděl, ale netroufal si to přiznat. Co když šéf nebude souhlasit? Nikdy by ho nedokázal zastavit, ale skončilo by to katastrofou.

Ne, říkal si Jean Guy už posté, bude to dobré. Šéf i madame Gamachová budou mít radost. Velkou radost.

Jenže si chtěl být jistý. Chtěl vědět. Takovou měl povahu. Živil se shromažďováním faktů a tahle nejistota si vybírala svou daň. Šlo o jediný stín na životě, který byl teď tak náhle a nečekaně zářivý.

Nemohl šéfovi dál lhát. Přesvědčoval se, že to není lež, že jen drží svůj soukromý život v soukromí. Jenže v srdci cítil, jako by ho zrazoval.

„Vážně si myslíš, že budou mít radost?“ zeptal se Annie a nesnášel ten škemravý tón, který se mu vkradl do hlasu. Jenže Annie ho buď nezaregistrovala, nebo si ho nevšímala.

Naklonila se k němu, lokty a předloktí položila do croissantových drobků na borovém stolku a vzala ho za ruku. Podržela ji ve svých teplých dlaních.

„Když se dozvědí, že jsme spolu? Táta bude šťastný jako blecha. To máma tě nesnáší…“

Když uviděla výraz jeho obličeje, rozesmála se a stiskla mu ruku. „Dělám si legraci. Zbožňuje tě. Odjakživa. Přece víš, že tě berou jako rodinu. Jako dalšího syna.“

Když ta slova slyšel, cítil, jak se mu rozpalují tváře a připadal si trapně, ale znovu zaregistroval, že Annie si toho nevšímá ani to nijak nekomentuje. Jen ho držela za ruku a dívala se mu do očí.

„Tak to jsme trochu incestní,“ vypravil ze sebe nakonec.

„Jsme,“ přisvědčila, pustila jeho ruku a lokla si café au lait. „Rodičům se splní sen.“ Zasmála, ještě jednou si lokla a pak znovu postavila kelímek na stůl. „Přece víš, že je to nadchne.“

„A taky překvapí?“

Annie chvilku zamyšleně mlčela. „Myslím, že je to ohromí. Zvláštní, viď? Táta tráví život tím, že hledá stopy, skládá si kousky dohromady. Shromažďuje důkazy. Ale když má něco přímo pod nosem, nevidí to. Nejspíš je to na něj moc blízko.“

„Matouš 10:36,“ zamumlal Beauvoir.

„Pardon?“

„Tohle nám tvůj táta říká, ve vraždách. Je to jedna z prvních věcí, kterou učí nováčky.“

„Citát z bible?“ zeptala se Annie. „Vždyť máma s tátou do kostela vůbec nechodí.“

„Zřejmě ho to naučil jeho mentor, když vstoupil do Sûreté.“

Zazvonil telefon. Nebylo to usedlé vyzvánění pevné linky, ale optimistické, vlezlé zvonění mobilu. Beauvoirova. Doběhl do ložnice a sebral ho z nočního stolku.

Na displeji se neukazovalo žádné číslo, jen slovo.

„Šéf.“

Málem už klepl na zelenou ikonku se sluchátkem, ale pak se zarazil. Raději vyšel z ložnice do Anniina obývacího pokoje plného světla a knih. Nemohl mluvit se šéfem u postele, v níž se ještě to ráno miloval s jeho dcerou.

„Oui, allô,“ řekl a snažil se, aby to znělo přirozeně.

„Je mi líto, že vás ruším,“ ozval se známý hlas. Dokázal být zároveň uvolněný i autoritativní.

„Ale vůbec ne, pane. Co se děje?“ Beauvoir se podíval na hodiny na krbové římse. Bylo 10.23, sobota dopoledne.

„Stala se vražda.“

Takže nešlo jen o běžný telefonát. Pozvání na večeři. Dotaz na někoho ze zaměstnanců nebo na případ, který jde k soudu. Tohle bylo volání do zbraně. Volání do akce. Volání, které značilo, že se stalo něco hrozného. A přece i teď po více než deseti letech Beauvoirovi pokaždé, když ta slova slyšel, poskočilo srdce. A rozbušilo se. Dokonce trošičku zatancovalo. Ne radostí nad informací o strašné a předčasné smrti, ale protože věděl, že se šéfem a dalšími bude zase na stopě.

Jean Guy Beauvoir svou práci miloval. Ovšem když teď nahlédl do kuchyně, uviděl, že ve dveřích stojí Annie a pozoruje ho.

A s překvapením si poprvé v životě uvědomil, že něco miluje ještě víc.

Popadl notes, posadil se na Anniinu pohovku a zapsal si podrobnosti. Když skončil, podíval se na to, co napsal.

„Boha jeho,“ zašeptal.

„Přinejmenším,“ přisvědčil vrchní inspektor Gamache. „Můžete prosím všechno zařídit? A prozatím to budeme jen my dva. Až tam dorazíme, nabereme ještě agenta z místní Sûreté.“

„Co inspektorka Lacosteová? Neměla by jet taky? Jen aby zorganizovala ohledání místa činu a pak odjela?“

Vrchní inspektor Gamache nezaváhal. „Ne.“ Jemně se uchechtl. „Obávám se, že tým pro ohledání místa činu jsme my. Doufám, že si ještě pamatujete, jak se to dělá.“

„Vezmu si vysavač.“

„Bon. Já si lupu už zabalil.“ Následovala pauza a pak hlas z druhého konce linky zazněl vážněji. „Musíme se tam dostat rychle, Jeane Guyi.“

„D'accord. Vyřídím pár telefonátů a za čtvrt hodiny vás vyzvednu.“

„Za čtvrt hodiny? Až z centra?“

Beauvoir cítil, jak se svět na chvíli zastavil. Jeho malý byt se nacházel v centru Montrealu, kdežto Annie bydlela ve čtvrti Plateau Mont Royal, jen několik bloků od bytu jejích rodičů v Outremontu. „Je sobota. Na ulicích moc aut nebude.“

Gamache se zasmál. „Odkdy jste takový optimista? Budu čekat, ať už přijedete kdykoli.“

„Pospíším si.“

A opravdu to udělal, obvolal několik lidí, aby rozdal rozkazy a všechno zorganizoval. Pak si do tašky hodil pár kousků oblečení.

„To je spousta spodního prádla,“ nadhodila Annie usazená na posteli. „Plánujete být pryč dlouho?“ Její hlas zněl bezstarostně, ale nechovala se tak.

„Vždyť mě znáš,“ opáčil a otočil se, aby si mohl do pouzdra zasunout pistoli. Věděla, že ji má, ale nerada ji doopravdy viděla. Ačkoli dávala přednost realistickému pohledu na svět, tahle realita na ni byla už příliš. „Bez dobrodiní záchodového zvonu budu možná potřebovat víc než jedny slipy.“

Zasmála se a on byl rád.

Ve dveřích se zastavil a položil tašku na zem.

„Je t’aime,“ pošeptal jí do ucha, když ji držel v náruči.

„Je t’aime,“ pošeptala i ona jemu. „Dávej na sebe pozor,“ dodala poté, co od sebe odstoupili. A pak, když už byl na půl cesty dolů ze schodů, na něj ještě zavolala: „A dej prosím pozor i na mého tátu.“

„Dám. Slibuju.“

Jakmile odjel a zadek jeho auta jí zmizel z dohledu, zavřela Annie Gamachová dveře a přidržela si ruku na hrudi.

Napadlo ji, jestli se tak cítila i její matka, všechny ty roky.

Jestli se tak její matka cítí právě teď. Opírá se také o dveře a dívá se, jak ji její srdce opouští? Protože ho nechala odejít?

Pak Annie došla k polici s knihami, která lemovala její obývací pokoj. Za několik minut našla, co hledala. Bibli, kterou jí rodiče dali ke křtu. Ačkoli do kostela sami nechodili, tradiční rituály stále dodržovali.

Annie věděla, že až bude mít děti, také je bude chtít pokřtít. Ona a Jean Guy jim darují vlastní bible s vepsaným jménem a datem křtu.

Podívala se na předsádku ze silného papíru. Samozřejmě na ní stálo její jméno. Anne Daphné Gamachová. A datum. Matčiným rukopisem. Ovšem místo křížku pod jejím jménem tam rodiče nakreslili dvě malá srdíčka.

Pak se Annie posadila na pohovku, usrkávala teď už studené café au lait a listovala neznámou knihou, dokud to nenašla.

Matouš 10:36.

„A nepřátelé člověka,“ přečetla nahlas, „budou ti z jeho vlastní rodiny.“

DVĚ

Otevřený hliníkový člun prořezával vlny, tu a tam nadskočil a vyslal Beauvoirovi do obličeje spršku ledové sladké vody. Mohl se přesunout na záď, ale Beauvoir sedával na trojúhelníkové sedačce na samé špici rád. Nakláněl se nad vodu a měl podezření, že vypadá jako nedočkavý, nabuzený retrívr. Na lovu.

Nezáleželo mu na tom. Byl jen rád, že nemá ocas, který by prozradil, co se děje pod jeho poněkud nemluvnou fasádou. Ano, pomyslel si, ocas by pro vyšetřovatele z oddělení vražd představoval velkou nevýhodu.

Řev motoru lodi, nadskakování i občasné otřesy ho vzrušovaly. Měl rád dokonce i ty osvěžující spršky, vůni sladké vody a lesa. I slabý pach ryb a žížal.

Když zrovna nepřevážel vyšetřovatele z oddělení vražd, využíval se člun zjevně k rybolovu. Ne komerčnímu. Na to byl moc malý a odlehlé jezero stejně nemělo pro komerční rybolov vhodné podmínky. Na lodi se rybařilo pro zábavu. Rybář na ní nahazoval udici do čisté vody v rozeklaných zátokách. Sedával tam celé dny, jen tak nahazoval. A přitahoval.

Nahazoval. A přitahoval. Sám se svými myšlenkami.

Beauvoir se podíval k zádi. Majitel lodi držel jednu velkou, ošlehanou ruku na páce přívěsného motoru. Druhou měl položenou na koleni. I on se nakláněl dopředu, v pozici, kterou pravděpodobně znal už z dětství. Pronikavé modré oči upíral na vodu před sebou. K zálivům a zátokám, které pravděpodobně také znal už od dětství.

Jaká radost to musí být, pomyslel si Beauvoir, dělat tutéž věc pořád a pořád dokola. Dřív se mu už jen z takové představy dělalo špatně. Rutina, opakování. Připadalo mu to jako smrt nebo aspoň umrtvující nuda. Vést předvídatelný život.

Teď si už ale nebyl tak jistý. Řítil se k novému případu v otevřeném člunu. Ve tváři měl vítr a vodní tříšť, ale jediné, po čem toužil, bylo posadit se s Annie a dělit se s ní o sobotní noviny. Dělat, co dělali každý víkend. Stále znovu. A znovu. Dokud neumřou.

Na druhou stranu, když už nemohl být tam, tohle byla jeho druhá nejlepší volba. Rozhlédl se po lese. Po skalních stěnách. Po prázdném jezeře.

Existovaly i horší kanceláře než tahle.

Usmál se na malého přísného převozníka. Byla to i jeho kancelář. Jestlipak si, až je vysadí, najde klidnou zátoku, vytáhne prut a nahodí?

Nahodí a přitáhne.

V tu chvíli Beauvoira napadlo, že se to příliš neliší od toho, co dělají oni. Nahazují udičku a snaží se chytit stopy, důkazy, svědky. Pak je přitáhnou.

A nakonec, až budou mít dostatečnou návnadu, uloví žraloka.

Ačkoli, pokud se tedy věci nějak strašlivě a nepředvídatelně nezvrtnou, ho pravděpodobně nesnědí.

Přímo před majitelem lodi seděl kapitán Charbonneau, který velel stanici Sûreté du Québec v La Mauricii. Byl to čtyřicátník, o něco starší než Beauvoir. Atletický, energický a měl inteligentní výraz pozorného, všímavého člověka.

Teď určitě pozor dával.

Kapitán Charbonneau se s nimi sešel u letadla a odvezl je půl kilometru do přístavu k čekajícímu převozníkovi.

„Tohle je Etienne Legault,“ představil ho. Majitel člunu jim pokývl, ale k obsažnějšímu pozdravu se zjevně nechystal. Legault páchl benzínem a zároveň kouřil cigaretu. Beauvoir od něj o krok ucouvl.

„Obávám se, že musíme jet asi dvacet minut lodí,“ vysvětloval kapitán Charbonneau. „Jinak se tam dostat nedá.“

„Byl jste tam někdy?“ zeptal se Beauvoir.

Kapitán se usmál. „Nikdy. Aspoň ne uvnitř. Kousek odtamtud ale občas chytám ryby. Jako všichni ostatní jsem zvědavý. A krom toho se tam skvěle rybaří. Jsou tam obří okouni a siveni. Z dálky jsem je viděl, taky byli na rybách, ale nechal jsem je na pokoji. Mám dojem, že o společnost nestojí.“

Pak všichni nastoupili do otevřeného člunu a teď už byli asi v polovině cesty. Kapitán Charbonneau vyhlížel před sebe, nebo se tak aspoň tvářil, ale pak Beauvoir zjistil, že se na hustý les ani na výběžky a zátoky tak docela nesoustředí.

Pokradmu pokukoval po něčem zjevně mnohem poutavějším.

Po muži před sebou.

Beauvoir stočil pohled ke čtvrtému muži ve člunu.

K vrchnímu inspektorovi. Beauvoirovu šéfovi a Anniinu otci.

Armand Gamache byl robustní mužský, přestože nadváhu neměl. Stejně jako převozník vrchní inspektor Gamache mžoural před sebe, takže se mu u očí a úst tvořily vrásky. Ovšem na rozdíl od Legaulta se nekabonil. Tmavohnědé oči měl přemýšlivé, všechno zaznamenávaly. Kopce ohoblované ledovci, les převlékající se do pestrých podzimních barev. Skalnaté břehy, které nenarušovala přístavní mola, domy nebo jakákoli kotviště.

Tohle byla divočina. Nad nimi létali ptáci, co možná ještě nikdy neviděli člověka.

Jestli Beauvoir představoval lovce, pak Armand Gamache byl průzkumník. Tam, kde se ostatní zastavili, vykročil Gamache kupředu. Nahlížel do skulin, puklin a jeskyní. Kde žily příšery.

Vrchnímu inspektoru Gamachovi táhlo na šedesátku. Vlasy na spáncích se mu nad a za ušima trochu kroutily a šedivěly. Jeho čapka téměř zakrývala jizvu na levém spánku. Na sobě měl khaki bundu z voskovaného plátna, pod ní sako a košili s šedozelenou hedvábnou kravatou. Velkou ruku, kterou se držel okraje člunu, zkrápěla studená vodní tříšť, jak loď prořezávala hladinu jezera. Druhou ruku měl bezděčně položenou na jasně oranžové záchranné vestě, jež ležela na hliníkovém sedadle vedle něj. Když předtím stáli na molu a dívali se do otevřeného člunu s rybářským prutem, sítí a pikslou kroutících se žížal, na přívěsný motor, který vypadal jako záchodová mísa, podal šéf Beauvoirovi záchrannou vestu, tu nejnovější. A když se mu Jean Guy vysmál, trval na svém. Ne aby ji Beauvoir měl na sobě, ale aby ji prostě měl.

Pro všechny případy.

Tak tam inspektor Beauvoir seděl s vestou na klíně a s každým nadskočením lodi byl v skrytu duše rád, že ji má.

Šéfa vyzvedl u něj doma před jedenáctou. Ve dveřích se Gamache zastavil, aby objal a políbil madame Gamachovou. Chvíli tam stáli v objetí, než od sebe odstoupili. Pak se vrchní inspektor otočil a s brašnou přes rameno vykročil po schodech dolů.

Když nastoupili do auta, ucítil Jean Guy jeho jemnou kolínskou s vůní santálového dřeva a růžové vody a zaplavilo ho pomyšlení, že se tenhle člověk možná brzy stane jeho tchánem. Že bude možná držet Beauvoirovy novorozené děti, které tu konejšivou vůni ucítí.

Už brzy bude Jean Guy víc než jen čestným členem rodiny.

Jenže zároveň s tím pomyšlením uslyšel i tichý šepot. Co když z toho nebudou mít radost? Co se stane pak?

To ale bylo nemyslitelné, tak tu zavrženíhodnou myšlenku odsunul stranou.

Také mu po více než deseti letech spolupráce došlo, proč šéf voní po santálovém dřevě a růžové vodě. Santálové dřevo pocházelo z jeho vlastní kolínské. Růžová voda se na něj přenesla z madame Gamachové, jak se k sobě tiskli. Vrchní inspektor na sobě nesl její vůni jako auru, smíšenou se svou vlastní.

V tu chvíli se Beauvoir dlouze, pomalu, zhluboka nadechl. A usmál se. Ucítil slabý závan citronu. Annie. Na chvilku se bál, jestli to její otec také neucítí, ale uvědomil si, že ta vůně je jen pro jeho nos. A napadlo ho, jestli je teď z Annie trochu cítit Old Spice.

Na letiště se dostali před polednem a vykročili rovnou k hangáru Sûreté du Québec. Jejich pilotka tam už vyznačovala kurz. Byla zvyklá je přepravovat na odlehlá místa, přistávat na prašných, zledovatělých anebo vůbec žádných cestách.

„Vidím, že nás dneska čeká opravdová přistávací dráha,“ prohodila, zatímco usedala na sedadlo pilota.

„Za to se omlouvám,“ opáčil Gamache, „ale klidně to můžete hodit do jezera, jestli vám to vyhovuje víc.“

Pilotka se zasmála. „Nebylo by to poprvé.“

Gamache a Beauvoir se bavili o případu a překřikovali přitom motory malé cessny. Nakonec ale vrchní inspektor stočil pohled z okna a umlkl. Beauvoir si však všiml, že si do uší zastrčil malá sluchátka a poslouchá nějakou muziku. Inspektor dokázal uhodnout, o jakou hudbu jde. Ve tváři vrchního inspektora Gamache hrál náznak úsměvu.

Beauvoir se odvrátil a vyhlédl z okénka. Byl jasný přívětivý den uprostřed září a inspektor krásně viděl na městečka i vesnice pod sebou. Pak vesnic začalo ubývat a byly čím dál menší. Vzápětí se cessna stočila doleva. Beauvoir viděl, že pilotka sleduje klikatící se řeku. K severu.

Letěli dál a dál na sever. Oba policisté seděli pohroužení ve vlastních myšlenkách. Shlíželi na zem pod sebou, kde už zmizely všechny známky civilizace a zůstal jen les. A voda. V jasném slunečním svitu nebyla vodní hladina modrá, nýbrž se na ní v pruzích a skvrnkách střídala zlatá a oslnivě bílá. Sledovali jednu ze zlatých stuh hlouběji do lesa. Hlouběji do Quebeku. Směrem k mrtvole.

Zatímco letěli, temný les se začal proměňovat. Nejdřív to byl jen tu a tam nějaký strom. Pak další a další, dokud nakonec celý les nehrál odstíny žluté, červené a oranžové spolu s temnou zelení jehličnanů.

Podzim sem přišel dřív. Čím dál na sever, tím časnější podzim. A čím delší podzim, tím velkolepější.

Pak letadlo začalo klesat. Dolů, dolů, dolů. Vypadalo to, že spadne do vody, ale namísto toho se srovnalo s hladinou a těsně nad ní doletělo až k prašné přistávací dráze.

A teď už vrchní inspektor Gamache, inspektor Beauvoir, kapitán Charbonneau i převozník nadskakovali na cestě přes jezero. Člun zatočil mírně doprava a Beauvoir uviděl, jak se šéfovi proměnil výraz v obličeji. Ze zamyšleného v užaslý.

Gamache se s rozzářenýma očima naklonil k přídi.

Beauvoir poposedl a podíval se.

Zabočili do širokého zálivu. A v něm, na jeho konci, ležel jejich cíl.

Dokonce i Beauvoir pocítil frisson, záchvěv vzrušení. Tohle místo v minulosti hledaly miliony. Po celém světě lidé pátrali po těch, kteří tu žili v ústraní. A když je konečně objevili v nejodlehlejším koutě Quebeku, putovaly sem tisíce v obrovské touze setkat se s muži uvnitř. Turisté si dost možná najímali stejného loďkaře, aby je převezl právě přes toto jezero.

Jestli Beauvoir byl lovec a Gamache průzkumník, pak muži a ženy, kteří sem přišli, představovali poutníky. Zoufale toužili dostat to, co měli zdejší muži.

Jenže k ničemu jim to nebylo.

Všechny je od brány odehnali.

Beauvoir si uvědomil, že tu scenerii už viděl. Na fotografiích. Z výhledu, který teď měli před sebou, se stal oblíbený plakát a informační centrum Tourisme Québec ho poněkud pokrytecky používalo k propagaci provincie.

Místo, které nikdo nesmí navštívit, se využívalo k lákání návštěvníků.

Beauvoir také natáhl krk. Na samém konci zálivů stála pevnost připomínající skalní stěnu. Její věž trčela nahoru, jako by vyrazila ze země následkem nějaké seismické události. Po obou stranách se jí roztahovala křídla. Nebo paže, rozpřažené v gestu žehnání nebo vítání. Přístav. Bezpečné objetí v divočině.

Klam.

Šlo o téměř mytický klášter Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Domov dvou tuctů mnichů žijících v odloučení a rozjímání, kteří své opatství vybudovali tak daleko od civilizace, jak se jen mohli dostat.

Civilizaci trvalo stovky let, než je našla, ale mlčenliví mniši stejně měli poslední slovo.

Čtyřiadvacet mužů ustoupilo za bránu a ta se zavřela. Dovnitř nesměla vstoupit žádná další živá duše.

Až do dneška.

Vrchní inspektor Gamache, Jean Guy Beauvoir a kapitán Charbonneau dovnitř vpuštěni budou. Jejich propustkou je mrtvý člověk.

TŘI

„Mám na vás počkat?“ zeptal se majitel člunu. Promnul si bradu pokrytou strništěm a zatvářil se pobaveně.

Neřekli mu, proč jsou tady. Pro něj byli jen další novináři nebo turisté. Další pomýlení poutníci.

„Oui, merci,“ odpověděl Gamache a podal muži platbu za cestu včetně štědrého spropitného.

Převozník si strčil peníze do kapsy a sledoval, jak vykládají svoje věci a vylézají na molo.

„Jak dlouho můžete čekat?“ zeptal se vrchní inspektor.

„Asi tak tři minuty,“ zasmál se majitel člunu. „To je zhruba o dvě minuty víc, než potřebujete.“

„Můžete nám dát čas –,“ začal Gamache a podíval se na hodinky. Byla teprve jedna odpoledne. „– do pěti?“

„Vy chcete, abych tu čekal až do pěti? Koukněte, vím, že jste urazili dlouhou cestu, ale přece musíte vědět, že dojít ke dveřím, zaklepat, pak se otočit a zase se vrátit nezabere čtyři hodiny.“

„Nás dovnitř pustí,“ prohlásil Beauvoir.

„Jste mniši?“

„Ne.“

„Jste papež?“

„Ne,“ odvětil Beauvoir.

„Tak vám dávám tři minuty. Využijte jich.“

Sestoupili z mola a vydali se nahoru po prašné pěšině. Beauvoir celou dobu polohlasně klel. Když došli až k velkým dřevěným dveřím, otočil se k němu vrchní inspektor Gamache.

„Dostaňte to ze sebe, Jeane Guyi. Jakmile vejdeme dovnitř, už žádné nadávání.“

„Oui, patron.“

Gamache kývl, načež Jean Guy zvedl ruku a zabušil do dveří. Nevydalo to skoro žádný zvuk, ale bolelo to jako čert.

„Maudit tabernac,“ sykl.

„Myslím, že tady je zvonek,“ řekl kapitán Charbonneau a ukázal na dlouhou železnou tyč v kapse vytesané z kamene.

Beauvoir ji popadl a mocně jí třískl do dveří. To už zvuk vydalo. Udeřil jí znovu a všiml si důlků v místech, kde do dveří bušili jiní. Znovu a znovu.

Jean Guy se ohlédl. Majitel lodi zvedl zápěstí a poklepal si na hodinky. Beauvoir se otočil ke dveřím. Vzápětí sebou trhl.

Na dřevu vypučely oči. Dveře se na ně dívaly. Pak si uvědomil, že se otevřela špehýrka a skrz ni vyhlédly dvě zarudlé oči.

Jestli Beauvoira překvapilo, že je vidí, pak se ty oči zdály stejně překvapené, že vidí jeho.

„Oui?“ To slovo ztlumilo dřevo.

„Bonjour, mon frère,“ řekl Gamache. „Jmenuji se Armand Gamache, jsem vrchní inspektor z oddělení vražd Sûreté. Tohle jsou inspektor Beauvoir a kapitán Charbonneau. Myslím, že nás tu čekají.“

Dřevěné okénko se zabouchlo a pak uslyšeli nezaměnitelné cvaknutí, jak dotyčný zajistil zástrčku. Následovalo ticho a Beauvoir si začínal říkat, jestli je opravdu pustí dovnitř. A když ne, co budou dělat? Vyrazí dveře? Převozník jim zjevně nepomůže. Beauvoir od mola slyšel, jak se do pleskání vlnek mísí tichý smích.

Podíval se do lesa. Byl hustý a tmavý. Zřejmě se ho pokoušeli držet dál od těla, Beauvoir viděl jasné známky nedávného kácení. Půda kolem zdí byla posetá pařezy, jako by se tu odehrála bitva a teď vládlo neklidné příměří. Pařezy ve stínu kláštera připomínaly náhrobky.

Beauvoir se zhluboka nadechl a sám sebe napomenul, ať se kouká vzchopit. Takové fantazírování se mu nepodobalo. On přece pracuje s fakty. Shromažďuje je. To vrchní inspektor sbírá pocity. Při každém případu vraždy Gamache sledoval staré pocity, takové, které zahnívají a rozkládají se. A na konci slizové stopy našel vraha.

Zatímco Gamache šel po pocitech, Beauvoir sledoval fakta. Chladná a tvrdá. Ale když dali hlavy dohromady, společně se tam dostali.

Tvořili dobrý tým. Skvělý tým.

Co když není rád? vykradla se na Beauvoira z lesa otázka. Co když nechce, aby Annie byla se mnou?

Ovšem opět šlo jen o pouhou představu. Není to fakt. Není to fakt. Není to fakt.

Zíral na dveře a znovu uviděl ty důlky v místech, kde se do nich bušilo. Někdo nebo něco se zoufale toužilo dostat dovnitř.

Vrchní inspektor Gamache vedle něj spořádaně stál. Klidně. Díval se na dveře, jako by to byla nejúchvatnější věc, jakou kdy viděl.

A kapitán Charbonneau? Koutkem oka Beauvoir viděl, jak velitel detašované jednotky také upírá pohled na dveře. Vypadal nervózně. Toužil buď vejít, nebo odejít. Dovnitř, nebo pryč. Něco udělat, cokoli, hlavně už nestát na prahu jako banda velice zdvořilých nájezdníků.

Pak se něco ozvalo a Beauvoir viděl, jak sebou Charbonneau překvapeně trhl.

Slyšeli dlouhé, protahované zaskřípání kované oceli o dřevo. Potom ticho.

Gamache se ani nepohnul, nebyl překvapený, anebo jestli ano, nedal to nijak najevo. Dál upřeně hleděl na dveře s rukama sepnutýma za zády. Měl všechen čas světa.

Poté se objevila škvírka. Rozšířila se. A pak ještě.

Beauvoir čekal, že uslyší skřípání starých zrezivělých nepoužívaných pantů, které konečně došly uplatnění, ale neozval se vůbec žádný zvuk. Což bylo ještě znepokojivější.

Dveře se otevřely dokořán a před nimi se objevila postava v dlouhém černém hábitu. Nebyl ale černý úplně. Na ramenou měl bílou pelerínku a na hrudi něco jako bílý bryndák. Jako by si mnich zastrčil za límec plátěný ubrousek a zapomněl si ho sundat.

Pas měl převázaný provazem, na němž visel kruh s jediným obřím klíčem.

Mnich jim kývl na pozdrav a ustoupil stranou.

„Merci,“ poděkoval Gamache.

Beauvoir se otočil po majiteli lodi a taktak že odolal nutkání ukázat mu prostředník.

Ten nemohl vypadat překvapeněji, ani kdyby se jeho pasažéři vznesli do vzduchu.

Na prahu za Beauvoirem vrchní komisař Gamache zavolal: „Takže v pět?“

Převozník přikývl a zmohl se na pouhé: „Oui, patron.“

Gamache se otočil zpátky k otevřeným dveřím a zaváhal. Jen na zlomek vteřiny. Člověk, který ho dobře neznal, by si toho nikdy nevšiml. Beauvoir se na Gamache podíval a věděl proč.

Šéf si tu chvíli prostě chtěl vychutnat. Stačí jediný krok, a stane se vůbec prvním člověkem, který nepatřil k církvi, a přesto vešel do kláštera Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Pak Gamache ten krok udělal a ostatní ho následovali.

Dveře se za nimi zavřely s měkkým, tichým klapnutím. Mnich zvedl obří klíč, vložil ho do masivního zámku a otočil jím.

Byli zamčeni uvnitř.

Armand Gamache předpokládal, že se bude muset chvíli rozkoukávat, aby si jeho oči zvykly na šero místnosti, ale nečekal, že bude nucen přizpůsobovat se světlu.

Vnitřek kláštera rozhodně nebyl potemnělý, naopak přímo zářil.

Před nimi se rozkládala dlouhá široká chodba ze šedého kamene, která na druhé straně končila zavřenými dveřmi. Co však Gamache ohromilo, stejně jako nepochybně každého člověka, každého mnicha, který během staletí těmi dveřmi vešel dovnitř, bylo světlo.

Chodbu vyplňovaly duhy. Barevná spektra, z nichž přecházely oči. Odrážela se od tvrdých kamenných zdí, rozlévala se po břidlicové dlažbě. Pohybovala se, slévala a zas oddělovala, jako by byla živá.

Vrchní inspektor věděl, že tam stojí se spadlou čelistí, ale nezáleželo mu na tom. Ještě nikdy nic takového neviděl, a to už za život spatřil spoustu úžasných věcí. Bylo to jako vejít přímo do samotné radosti.

Otočil se a zachytil mnichův pohled. Chvíli se na sebe dívali.

V očích neměl žádnou radost, jen bolest. Temnota, kterou Gamache čekal, že uvnitř kláštera najde, nebyla ve zdech, ale v lidech. Nebo aspoň v tomhle člověku.

Pak se mnich beze slova otočil a vykročil chodbou. Kráčel svižně, ale jeho nohy nevydávaly téměř žádný zvuk. Bylo slyšet jen slabé šustění, jak se hábitem otíral o kameny. Jak se otíral o proužky duhy.

Policisté navlékli popruhy svých zavazadel přes ramena a vešli do teplého duhového světla.

Zatímco šel za mnichem, díval se Gamache nad a kolem sebe. To světlo přicházelo okny vysoko ve zdi. Ve výšce hlavy žádná okna nebyla, nejbližší začínala tři metry nad zemí. A nad nimi následovala ještě další řada oken. Jimi Gamache viděl modromodrou oblohu, pár mráčků a vrcholky stromů, které jako by se nakláněly, aby mohly nakouknout dovnitř. Právě tak jako on vykukoval ven.

Sklo bylo staré. Olovnaté. Nedokonalé. A právě ty nedokonalosti vytvářely onu hru světel.

Na stěnách nevisela žádná výzdoba. Nebyla potřeba.

Mnich otevřel dveře a společně vešli do většího, chladnějšího prostoru. Tady duhy směřovaly do jediného bodu. K oltáři.

Byli v kapli.

Mnich přes ni spěšně přešel, ale podařilo se mu ještě v letu poklonit. Pak zrychlil krok, jako by byl klášter maličko nakloněný a oni se valili ke svému cíli.

K mrtvole.

Gamache se rozhlédl, rychle zaznamenával okolí. Vnímal zvuky a obrazy, jež nikdy neslyšeli ani neviděli lidé, co museli odejít už od brány.

Kaple byla cítit kadidlem, ale nešlo o pižmový, zatuchlý odér mnoha quebeckých kostelů, které páchly, jako by se snažily zakrýt něco shnilého. Tahle vůně byla mnohem přirozenější. Něco jako květiny nebo čerstvé bylinky.

Gamache to všechno zaznamenával ve sledu prchavých dojmů.

Kapli nezdobily žádné ponuré, varovné vitráže. Zjistil, že okna vysoko ve zdech jsou maličko nakloněná, takže světlo dopadá nejprve na prostý, strohý oltář. Neměl žádnou výzdobu, jen radostné světlo, které hrálo na jeho povrchu, vyzařovalo z něj ke stěnám a osvětlovalo i nejvzdálenější kouty místnosti.

A v tom světle Gamache uviděl ještě něco. Nebyli sami.

Po obou stranách oltáře spatřil dvě řady mnichů obrácené proti sobě. Seděli s hlavami skloněnými a rukama složenýma na klíně. Všichni v přesně stejné pozici. Jako dřevořezby přepadávající maličko dopředu.

Seděli tam v naprostém mlčení, modlili se v rozštěpeném světle.

Gamache a ostatní prošli přes kapli do další dlouhé chodby. Do další dlouhé duhy. Pokračovali za mnichem.

Vrchního inspektora napadlo, jestli jejich spěchající průvodce to barevné světlo, kterým se brodí, ještě vůbec vnímá. Že by mu už zevšednělo? Že by se pro něj na tomhle jedinečném místě z pozoruhodného stala samozřejmost? Zdálo se zřejmé, že muž před nimi se o hru světel nestará, ale vrchní inspektor na druhou stranu věděl, že násilná smrt takové věci s lidmi dělá.

Je to zatmění, které vytěsní všechno krásné, radostné, milé nebo půvabné. O tak velkou katastrofu jde.

Mnich, který je vedl, byl mladý. Mnohem mladší, než Gamache čekal. V duchu sám sobě vynadal, že má takové předsudky. Byla to první věc, kterou učil všechny nováčky svého oddělení vražd.

Aby nic nečekali. Aby pokaždé, když vcházejí do místnosti nebo se seznamují s jakýmkoli mužem, ženou nebo dítětem, na všechny a na všechno pohlíželi s otevřenou myslí. Ne až tak otevřenou, že by jim vypadl mozek, ale dost na to, aby dokázali uvidět a uslyšet nečekané.

Aby neměli žádné předsudky. Vražda je nečekaná. A často i vrah.

Gamache porušil vlastní pravidlo. Očekával, že mniši budou staří. Většina mnichů, kněží a jeptišek v Quebeku taková je. Církevní život už dnes moc mladých lidí nepřitahuje.

Po Bohu sice dál pátrají mnozí, ale už dávno ho nehledají v kostele.

Tento mladý muž, mladý mnich, je výjimka.

V kratičkém okamžiku, kdy se vrchní inspektor a mnich střetli pohledem, si Gamache uvědomil dvě věci. Že je mnich téměř ještě chlapec a že je neobyčejně rozrušený, ale snaží se to skrýt. Jako kluk, který si ukopl palec o kámen, ale nechce přiznat, že ho to bolí.

Silné emoce jsou v dějišti vraždy pravidlem. Jsou přirozené, tak proč se je ten mladý mnich snaží nedat najevo? Stejně se mu to moc nedařilo.

„Ježíši,“ odfrkl si Beauvoir, když Gamache došel, „o co se vsadíte, že za nimi je Montreal?“

Kývl hlavou k dalším zavřeným dveřím na druhém konci chodby. Beauvoir byl udýchanější než Gamache nebo Charbonneau, ale také toho víc nesl.

Mnich vzal kovanou železnou tyč podobnou té, kterou našli vedle vchodu, a bouchl jí do dveří. Ozvalo se pořádné zadunění. Chvíli počkal, pak udeřil znovu. Čekali. Nakonec Beauvoir vzal tyč a prudce jí na dveře zabušil.

Jejich čekání skončilo povědomým šoupáním, jak se odsouvala západka. Pak se dveře otevřely.

ČTYŘI

„Já jsem Dom Philippe,“ představil se postarší mnich. „Opat u Svatého Gilberta. Děkuju, že jste přišli.“

Stál tam s rukama zastrčenýma v rukávech a založenýma na břiše. Vypadal vyčerpaně. Zdvořilý člověk, který se snaží zachovat vlídné vystupování i tváří v tvář barbarskému činu. Na rozdíl od mladého mnicha se však opat nesnažil skrýt, co cítí.

„Mrzí mě, že to bylo třeba,“ odpověděl Gamache a představil sebe i své lidi.

„Pojďte za mnou, prosím,“ vyzval je opat.

Gamache se otočil, aby poděkoval mladému mnichovi, který jim sem ukázal cestu, ale ten už někam zmizel.

„Kdo byl ten bratr, co nás sem dovedl?“

„Frère Luc,“ odpověděl opat.

„Je mladý,“ poznamenal Gamache, když následoval opata přes malou místnost.

„Ano.“

Gamache věřil, že Dom Philippe není záměrně skoupý na slovo. Když lidé přijmou slib mlčenlivosti, je jediné slovo veliká oběť. Dom Philippe k nim byl ve skutečnosti velice štědrý.

Veselé duhové světlo sem z chodby nepronikalo, ale místnost rozhodně nebyla pochmurná, naopak působila intimně, domácky. Strop tu byl nižší a okna šířkou připomínala spíš štěrbiny ve zdi, ale přes malé kosočtverečné tabulky v olověné mřížce Gamache viděl les. Jednalo se o uklidňující protipól k nespoutanému světlu v chodbě.

Kamenné zdi lemovaly police s knihami a jednu stěnu zabíral velký otevřený krb, po jehož stranách stála dvě křesla s podnožkou mezi nimi. Světlo přidávala ještě lampa.

Takže tu mají elektřinu, pomyslel si Gamache. Předtím si nebyl jistý.

Z malé místnosti prošli do ještě menší.

„To byla moje pracovna,“ kývl opat k místnosti, z níž právě odešli, „a tohle je moje cela.“

„Vaše cela?“ zeptal se Beauvoir a nadhodil si teď už téměř nesnesitelně těžké sportovní tašky, které mu visely na schlíplých ramenou.

„Ložnice,“ vysvětlil Dom Philippe.

Všichni tři policisté se rozhlédli. Místnost měřila zhruba dva krát tři metry, viděli v ní úzkou postel a malý prádelník, který zřejmě sloužil i jako soukromý oltářík. Na ní stála dřevěná soška Panny Marie s malým Ježíškem. O jednu ze stěn se opírala vysoká štíhlá knihovna a vedle postele stál malý dřevěný stolek s knihami. Žádná okna tam nebyla.

Policisté se otáčeli dokola. Znovu a znovu.

„Promiňte, mon père,“ ozval se nakonec Gamache, „ale kde je mrtvola?“

Opat beze slova zatáhl za knihovnu. Všichni tři před sebe poplašeně napřáhli ruce, aby knihovnu zachytili, až začne padat, ale místo aby se překotila, otevřela se dokořán.

Do místnosti se tím nečekaným otvorem v kamenné zdi vlil jasný sluneční svit. V něm vrchní inspektor uviděl zelenou trávu posetou spadanými listy. Keře v různých fázích podzimního vybarvení. A jediný velký strom uprostřed.

Ovšem Gamachovy oči zamířily hned na opačný konec zahrady, ke zhroucené postavě. A ke dvěma mnichům v hábitech stojících bez hnutí jen pár metrů od mrtvoly.

Policisté ze Sûreté prošli posledními dveřmi do nečekané zahrady.

„Svatá Marie, matko Boží,“ zpívali mniši tichými melodickými hlasy, „pros za nás hříšné…“

„Kdy jste ho našli?“ zeptal se Gamache, zatímco se opatrně blížil k tělu.

„Můj sekretář ho našel po ranních chválách.“ Když viděl výraz Gamachova obličeje, vysvětlil opat: „Laudy končí ve čtvrt na devět. Bratra Mathieua našli asi dvacet minut před devátou. Můj sekretář šel pro doktora, ale bylo už pozdě.“

Gamache přikývl. Slyšel, jak za ním Beauvoir a Charbonneau vybalují vybavení pro ohledání místa činu. Vrchní inspektor se podíval na trávník, pak natáhl ruku a jemně odvedl opata o několik kroků zpátky.

„Désolé, otče Philippe, ale musíme být opatrní.“

„Omlouvám se,“ opáčil opat a ustoupil stranou. Vypadal ztraceně, zmateně. Nejen kvůli mrtvole, ale protože se tu tak náhle objevili muži, které neznal.

Gamache zachytil Beauvoirův pohled a nenápadně pokynul k zemi. Beauvoir přikývl. Už si všiml drobného rozdílu mezi travou tam a zbytkem zahrady. Listy byly ohnuté. Mířily k mrtvole.

Gamache se obrátil zpátky k opatovi. Byl to vysoký, štíhlý muž, hladce oholený stejně jako ostatní mniši. Hlavu sice neměl úplně vyholenou, ale pokrývalo mu ji pouhé strniště šedých vlasů.

Opatův sytě modrý pohled se upíral do Gamachových přemýšlivých očí, jako by se snažil najít cestu dovnitř. Vrchní inspektor neuhnul pohledem, ale měl dojem, že se mu jeho společník mlčky hrabe v hlavě.

Pak opat opět vklouzl dlaněmi do rukávů svého hábitu. Byla to stejná pozice, jakou zaujímali ti druzí dva mniši, kteří stáli kousek od těla a se zavřenýma očima se modlili.

„Zdrávas, Maria, milosti plná…“

Růženec, to Gamache poznal. Sám ho mohl odříkat i ve spaní.

„… Pán s tebou…“

„Kdo to je, Père Abbé?“

Gamache se postavil tak, aby stál čelem k mrtvole a opat ne. V některých případech vrchní inspektor chtěl, aby se podezřelí pohledu na mrtvého, na zavražděného člověka nemohli vyhnout. Chtěl, aby ten pohled drásal, aby pálil a rval.

Ovšem v tomto případě se rozhodl jinak. Měl podezření, že tichý muž před ním by na ten pohled nikdy nezapomněl. A že nejrychlejší cestou k pravdě tu možná bude laskavost.

„Mathieu. Bratr Mathieu.“

„Sbormistr?“ zeptal se Gamache. „Aha.“

Vrchní inspektor mírně sklopil hlavu. Smrt vždycky znamenala ztrátu a násilná smrt vyrvala ještě širší díru. Ztráta se pak zdála být větší. Ale ztratit takového člověka? Armand Gamache se podíval opět na tělo na zemi stočené do klubíčka. Mrtvý měl kolena zdvižená k bradě tak vysoko, jak je jen dokázal přitáhnout. Než zemřel.

Frère Mathieu. Vedoucí sboru kláštera Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Muž, jehož hudbu Gamache poslouchal za letu sem.

Vrchnímu inspektorovi připadalo, jako by ho znal. Samozřejmě ne od vidění. Sbormistra neviděl nikdo. Neexistovaly žádné fotografie, žádný jeho portrét, avšak miliony lidí včetně Gamache cítily, že bratra Mathieua znají mnohem důvěrněji než jen podle fyzického vzezření.

Byla to rozhodně ztráta, a nejen pro tuto odloučenou, uzavřenou komunitu.

„Sbormistr,“ potvrdil opat. Otočil se a podíval se na muže na zemi. Dom Philippe mluvil tiše. Téměř šeptal. „A náš převor.“ Pak se opat obrátil zpátky ke Gamachovi. „A můj přítel.“

Zavřel oči a zůstal stát úplně bez hnutí. Potom oči zase otevřel. Byly velice modré. Opat se zhluboka nadechl. Sbírá síly, pomyslel si Gamache.

Znal ten pocit. Když se muselo udělat něco vysoce nepříjemného, bolestného. Tohle byl okamžik před skokem.

Při výdechu udělal Dom Philippe něco nečekaného. Usmál se. Byl to nenápadný úsměv, skoro neznatelný. Podíval se na Armanda Gamache s takovou vřelostí a otevřeností, že to vrchního inspektora téměř paralyzovalo.

„Všechno bude dobré,“ řekl Dom Philippe, zatímco upíral oči přímo na Gamache. „Všechno bude dobré a všechny způsoby věcí budou dobré.“

Vrchní inspektor vůbec nečekal, že by opat mohl něco takového říct, a chvíli mu trvalo, než dokázal s pohledem upřeným do těch znepokojivých očí odpovědět.

„Merci. Já tomu věřím, mon père,“ opáčil Gamache nakonec. „Ale věříte tomu i vy?“

„Juliána z Norwiche by nelhala,“ odpověděl Dom Philippe, opět s mírným pousmáním.

„Pravděpodobně ne,“ namítl Gamache, „jenže Juliána z Norwiche psala o Boží lásce a v jejím klášteře pravděpodobně nikdy nedošlo k vraždě. U vás bohužel ano.“

Opat nespouštěl z Gamache pohled. Vrchní inspektor z něj necítil hněv. Určitě v něm byla stejná vřelost, ale vrátila se i únava.

„To je pravda.“

„Omluvíte mě, Père Abbé?“

Vrchní inspektor obešel opata a začal zkoumat zem, opatrně volil cestu skrz trávník a květinový záhon. K bratru Mathieuovi.

Tam zaklekl.

Nenatáhl ruku. Nedotkl se ho. Armand Gamache se jen díval. Rozhlížel se po důkazech, ale nasával i dojmy.

Působilo to na něj, že bratr Mathieu neodešel lehce. Spoustu lidí, ke kterým si klekal, zabili tak rychle, že sotva zaregistrovali, co se stalo.

Převor ale ne. Věděl, co se stalo a co se stane.

Gamache se otočil zpátky k trávníku. Pak k mrtvému muži. Bratr Mathieu měl jednu stranu hlavy celou rozbitou. Vrchní inspektor se naklonil blíž. Vypadalo to minimálně na dva, možná i tři údery. Dost na smrtelné zranění. Ale ne dost na to, aby zabilo okamžitě.

Převor musel mít tvrdou hlavu, pomyslel si Gamache.

Spíš cítil, než viděl, že Beauvoir zaklekl vedle něj. Zvedl hlavu a vedle Beauvoira uviděl kapitána Charbonneaua. Přinesli si i vybavení pro sběr důkazů.

Gamache se nenápadně ohlédl zpátky do zahrady. Kolem trávníku už byla natažená páska označující místo činu a ohraničovala i stopu vedoucí ke květinovému záhonu.

Opat se připojil k druhým dvěma mnichům a společně teď odříkávali Zdrávas Maria.

Beauvoir vytáhl zápisník. Nový pro novou mrtvolu.

Gamache si sám nic nezapisoval, dával přednost naslouchání.

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se vrchní inspektor s pohledem upřeným na Charbonneaua.

Kapitán vykulil oči. „Moi?“

Gamache přikývl.

V první strašlivou chvíli si kapitán Charbonneau nemyslel nic. Hlavu měl stejně prázdnou jako ten mrtvý. Prostě jen zíral na Gamache. Vrchní inspektor ale vůbec nepůsobil dojmem povýšeného nebo náročného člověka, vypadal jen pozorně. Nebyla v tom žádná past, žádný trik.

Charbonneau cítil, jak mu srdce zpomaluje a rozjíždí se mozek.

Gamache se na něj povzbudivě usmál: „Nespěchejte. Radši bych dostal promyšlenou odpověď než rychlou.“

„… pros za nás hříšné…“

Tři mniši prozpěvovali, zatímco tři policisté klečeli.

Charbonneau se rozhlédl po zahradě. Byla obehnaná zdí. Neměla jiný vchod nebo východ než ten skrz knihovnu. Nebyl tu ani žádný žebřík, neviděl žádné známky toho, že by sem nebo odsud někdo šplhal. Zvedl hlavu. Shora do zahrady vidět nebylo. Nikdo se nemohl stát svědkem toho, co se tu stalo.

Ale co se tu vlastně stalo? Vrchní inspektor Gamache se ptal na jeho názor. Na jeho poučenou, promyšlenou analýzu.

Ježíši, modlil se, Ježíši, dej mi nějaký názor.

Když mu ráno inspektor Beauvoir zavolal a požádal, aby se s nimi u letadla sešel člověk z místní pobočky Sûreté a doprovodil je do kláštera, chopil se kapitán Charbonneau toho úkolu sám. Jako velitel oddělení mohl tu práci komukoli přidělit, ale o tom ani na chvilku neuvažoval.

Chtěl ji sám.

A nejen proto, aby se mohl podívat dovnitř slavného opatství.

Kapitán Charbonneau se také chtěl seznámit s vrchním inspektorem Gamachem.

„Tamhle na trávníku je krev,“ mávl Charbonneau rukou k výseku ohraničenému policejní páskou. „A podle stop na trávě to vypadá, jako by se pár metrů sám plazil, až sem.“

„Nebo ho někdo vlekl,“ nadhodil Gamache. „Vrah.“

„To je dost nepravděpodobné, patron. V trávě nebo tady v tom záhonu nejsou žádné hluboké stopy.“

„Dobře,“ opáčil Gamache a rozhlédl se. „Ale proč by se umírající člověk plazil sem?“

Všichni se nad mrtvolou znovu zamysleli. Frère Mathieu byl stočený do polohy plodu, kolena zdvižená, paže pevně ovinuté kolem rozměrného břicha. Hlavu měl zataženou. Ležel zády ke kamenné zahradní zdi.

„Že by se snažil co nejvíc zmenšit?“ zeptal se Beauvoir. „Vypadá jako koule.“

Opravdu tak vypadal. Jako velká černá koule, která se zastavila o zeď.

„Ale proč?“ zeptal se Gamache znovu. „Proč se neplazil ke klášteru? Proč se pohyboval od něj?“

„Možná byl dezorientovaný,“ navrhl Charbonneau. „Pohyboval se spíš instinktivně, než že by o tom přemýšlel. Možná žádný důvod neexistuje.“

„Možná.“

Všichni tři dál upřeně pozorovali mrtvolu bratra Mathieua. Kapitán Charbonneau zalétl pohledem ke Gamachovi pohrouženému v myšlenkách.

Byl od něj jen několik desítek centimetrů. Viděl všechny vrásky na jeho obličeji. Přirozené a lidské. Dokonce cítil i jeho vůni. Jemný náznak santálového dřeva a ještě něčeho. Růžové vody.

Samozřejmě vídával vrchního inspektora v televizi. Charbonneau si dokonce zaletěl do Montrealu na policejní konferenci, kde byl Gamache hlavním řečníkem. Tématem bylo motto Sûreté: „Service, Integrité, Justice.“ Služba, jednota, spravedlnost.

To představovalo vždy klíčové téma a během let postupně sklouzlo k poklepávání po ramenou a orgiím samochvály, jimiž se každoroční konferenci Sûreté zakončovala.

S výjimkou řeči, kterou před několika měsíci pronesl vrchní inspektor Gamache. Nejdřív šokoval tisíce policistů v hledišti tím, že promluvil o vlastních selháních v každé z těch oblastí. O věcech, které mohl udělat líp. O věcech, kde nedokázal udělat vůbec nic.

Jasně pojmenoval i selhání samotné Sûreté. Přesně a zřetelně vysvětlil, kde policejní sbor zklamal, dokonce zradil důvěru obyvatel Quebeku. Opakovaně. Šlo o nemilosrdnou obžalobu sboru, v nějž Gamache věřil.

A právě to z toho vyplynulo.

Armand Gamache v ně věří. Věří v Sûreté a v službu, jednotu i spravedlnost.

Může se zlepšit.

I oni se mohou zlepšit.

Jako jednotlivci i jako sbor.

Na konci jeho proslovu tisícovky policistů stály a tleskaly. Posílené. Inspirované.

Až na malou skupinu, jak si kapitán Charbonneau všiml. V přední řadě. Ti také stáli a tleskali. Jak by mohli netleskat? Ale ze svého místa po straně Charbonneau viděl, že do toho nedávají srdce. A jen Bůh věděl, na co zrovna mysleli.

Šlo o komisaře Sûreté. A ministra spravedlnosti.

Teď se mu chtělo naklonit se nad mrtvolu a říct: Nevím, proč se ten člověk odplazil, zato ale vím jednu věc, kterou byste měl slyšet. Možná u policie nemáte tolik přátel, kolik si myslíte.

Otevřel ústa, aby promluvil, ale při pohledu na Gamachův obličej je zase zavřel. Při pohledu na jeho jizvy a hluboké, inteligentní oči.

On to ví, uvědomil si Chrabonneau. Vrchní inspektor Gamache ví, že jsou jeho dny u sboru možná sečtené.

„Tak co si myslíte?“ zeptal se Gamache znovu.

„Myslím, že přesně věděl, co se s ním stane.“

„Pokračujte,“ vyzval ho vrchní inspektor.

„Myslím, že dělal, co mohl, ale už bylo pozdě. Nemohl se dostat pryč.“

Table of Contents

prolog

jedna

dvě

tři

čtyři