Přeložil Pavel Musiol

THE DUKE ALONE

Text copyright © 2022 by Christi Caldwell Incorporated

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Pavel Musiol, 2023

ISBN 978-80-249-5345-8

Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Epilog

Rodina, kterou si člověk najde, bývá tou nejlepší,

jakou si vůbec mohl přát. Když se nám narodil syn, našli jsme

svou rodinu u matek a otců, jejichž děti rovněž trpí

Downovým syndromem. Právě v průběhu první hospitalizace mého chlapce mi vstoupila do života nová kamarádka.

Zásobovala mě svačinami, jídlem a časopisy. Když nás propouštěli, slíbila mi, že se sejdeme, aby si naši kluci mohli spolu hrát… a tak jsme to také provedly. Bylo to poprvé, co můj syn navštívil nějakého kamaráda. Když se má rodina musela stěhovat, slíbila jsem kamarádce, že se jednoho dne vrátím. Trvalo to deset let. A když jsem se konečně vrátila… byla tam a čekala.

Tamaro, děkuji ti za to, že jsi nejen mou nejlepší kamarádkou, ženou, o které vím, že se na ni mohu vždy spolehnout,

ale také mou „nalezenou“ sestrou.

Příběh Vala a Myrtle je pro tebe.

Kapitola 1

Londýn, Anglie

Prosinec 1813

Sousedé, služebnictvo a všichni lidé, kteří kolem domu číslo deset na Yardley Court jen procházeli, mohli dosvědčit – a také tak činili –, že rámus, který se z domácnosti hraběte a hraběnky z Abingdonu linul, mohl směle soupeřit s lomozem, jejž společně produkoval zábavní program ve Vauxhall a ty nejnapínavější koňské dostihy pořádané v Ascotu.

Ale co jiného se dalo očekávat od vznešené rodiny skotského původu skládající se ze tří synů, tří dcer a jejich zoufalé matky s otcem, kteří se marně pokoušeli překřičet své bujaré potomstvo.

Pročež si všichni v širokém okolí úlevou povzdechli, když řečená rodina oznámila svůj úmysl opustit londýnský dům a uchýlit se na venkov až do doby, dokud neskončí dlouho odkládané opravy jejich nemovitosti.

Ve stejnou chvíli však všichni v širokém okolí zklamaně zasténali, jelikož se rozvrh stavebních prací přesunul do zimních měsíců, kdy celý Londýn utichal a veškerá šlechta se rovněž odebírala na svá venkovská sídla.

Hluk, který se onoho dne z domu ozýval, byl pokud možno ještě pronikavější, než tomu bývalo po většinu jiných dní. A to už v kontextu rodiny McQuoidových opravdu něco znamenalo.

Nebo to snad mohlo být způsobeno tím, že lady Myrtle McQuoidová, jež se teprve před dvěma dny vrátila po své čtyřleté nepřítomnosti z důvodu studia na Soukromé dívčí škole paní Beldenové, byla od své rodiny odloučena tak dlouho, že zapomněla, jak se rozléhají hlasy jejích navzájem se překřikujících příbuzných a jak se přes tuto štěbetavou směs dokáže převalit dunivý smích či podrážděné pisklavé kňučení.

V té chvíli stála Myrtle na podestě nad vstupní halou a zkoumala překotný chaos pod sebou.

Všude kolem se hemžili sluhové přenášející na svých širokých ramenou rozličné kufry a cestovní tašky a jejich proud se slíval u širokých dvoukřídlových vstupních dveří, jež zely dokořán. Její mladší sourozenci – devítiletá sestra Fleur a desetiletý bratr Quillon – pobíhali kolem a chichotali se, jak se schovávali před Myrtlinými sestřenicemi, rovněž desetiletými, které u nich právě byly na vánoční návštěvě.

Na každoroční vánoční návštěvě.

Spolu se zbytkem svých mnoha sourozenců a s rodiči, panem a paní Smithovými, Myrtliným strýcem a tetou.

A stejně jako na každé takové rodinné sešlosti se od nich Myrtlina nejstarší sestra, Cassia, odtrhla a spolčila se se sestřenicemi Meghan a Linnie. Fleur a Quillon vytvořili pakt se sobě věkově nejbližší sestřenicí Andromenou a bratrancem Oleandrem. Zatímco Myrtlini nejstarší bratři, Dallin, budoucí hrabě, a Arran, podnikali vyjížďky na koni, hráli biliár či se se svými bratranci Bronem a Campbellem věnovali činnostem, kterým se podle nich správný gentleman věnovat má. Tedy, Arran se jich účastnil, pokud nebyl právě na cestách.

Na pozadí toho všeho zůstávala Myrtle sama. Neviditelná.

Nedalo se říct, že by její stav zapomnění zapříčinila skutečnost, že byla několik uplynulých let pryč. Spíše tomu bylo tak, že do této změti nezapadala nikdy. Jako malé dítě ji zlobilo, že na ni zapomínali. Nenáviděla zábavu, kterou si ostatní členové rodiny užívali, ale pouze proto, že zůstávala na jejím okraji a marně toužila se také zapojit. Ve svém odhodlání se zviditelnit chystala Myrtle na své sourozence nejrůznější zlomyslné vtípky a snažila se chovat, jak nejhlučněji dovedla.

Což nepochybně sehrálo svou roli v rozhodnutí poslat ji do soukromé dívčí školy a nenajímat pro ni guvernantku, jakou měla její starší sestra.

A jelikož tu zatracenou dívčí školu Myrtle skutečně nenáviděla, dělala vše, co bylo v její moci, aby dokázala, že je skutečná lady, a mohla se odtud co nejrychleji dostat.

Nepodnikala žádné rošťárny – a když už, tak nanejvýš tajně, aby unikla pozornosti nenáviděné ředitelky.

S náležitou pílí a vážností se účastnila jejích hodin, načež se večer pod dekou smála jejich absurditě spolu s ostatními dívkami, které to místo nesnášely stejně srdečně jako Myrtle.

Udělala více bezchybných pukrlat, než by dokázala spočítat.

Zdokonalila se v šití a ve zpěvu.

No, ve zpěvu možná ne. Paní Beldenová skřípala zuby a práskala rákoskou, přičemž Myrtle obviňovala, že vyluzuje zvuky, jako když se topící se kočka pokouší vyškrábat z plechové vany. A třebaže Myrtle s jejím příkrým odsudkem navýsost nesouhlasila, nijak se té staré bídné čarodějnici nevzpouzela a místo toho se soustředila na to, aby hrála na piano – v přiměřeném rytmu a hlasitosti.

Naučila se provádět kroky čtverylky La Boulangère, a dokonce i skandálního valčíku – jak nejlépe to bez mužského partnera, který by ji vedl, dokázala.

Vedle pravidel vybraného chování a etikety byla rovněž školena v obratném zacházení s jehlou a obeznámena s praktickým oborem vedení domácnosti. Naučila se konverzovat v angličtině a francouzštině, což si procvičila s ostatními žákyněmi a instruktorkami, s nimiž během jarních závěrečných zkoušek hovořila na témata vhodná ke zdvořilé rozpravě.

Během toho všeho se Myrtle vždy vyznačovala grácií a sebejistým vystupováním.

Ale tohle? Tento den a tento okamžik představoval pro Myrtle ve všech směrech krajní výzvu, jako by v ní vřava domácnosti probouzela vulkán, který by svým výbuchem zničil vše, co dokázala, aby ze školy paní Beldenové unikla.

Ze svého výhodného stanoviště pátrala pohledem v kypícím davu služebnictva pod sebou.

Rozhodla se obrátit na kolemjdoucí mladou služku, ale aby ji vůbec slyšela, musela na ni Myrtle hlasitě zakřičet: „Víte, kde je má matka?“

„Nevím, slečno,“ odpověděla ta nepovědomá dívka, udělala pukrle a spěchala kolem Myrtle někam pryč.

Myrtle sešla v jejích stopách do mramorem obkládané vstupní haly až k místu, kde stál Hanes, rodinný majordomus, a pohybem ruky služebnou v nastalém zmatku kamsi naváděl.

Proběhl kolem ní další sluha, tentokrát komorník.

Myrtle natáhla paži, skoro jako by ho chtěla chytit jako pstruha v rodinném rybníku a držet ho tak dlouho, dokud nebude mít jinou možnost než se na ni podívat a odpovědět jí. „Promiňte, hledám svou matku.“ Matku, která byla vládkyní nejen této domácnosti, ale podle Myrtlina oddaně milujícího otce snad i celého světa. „Můžete mě k ní nasměrovat?“

Sklopil zrak. „To nemohu říct, má paní.“ Líce mu zrudly nachovými skvrnami, rychlými kroky ji obešel… a prchl.

Myrtle se zhoupla na patách.

Nemůže říct?

Nemohl. Stejně jako žádný z šesti mladých mužů, na které se s touto otázkou obrátila před ním.

A třebaže se s hrdostí považovala za poměrně chytrou a inteligentní, ani člověku vládnoucímu sotva polovinou jejího rozumu by nedalo moc práce vydedukovat, že služebnictvo dostalo pokyn, aby se jí vyhýbalo.

Ne, lépe řečeno, bylo jim doporučeno, aby svou paní skrývali.

Myrtle zamířila po schodech dolů a pokusila se vymámit odpověď ze čtyř dalších sluhů, než konečně zavadila pohledem o někoho, kdo jí mohl pomoci.

Třebaže neúmyslně.

„Teto Leslie!“ zavolala hlasitě, neboť její malá, baculatá, brýlatá teta a kmotra v jedné osobě právě vycházela z jedněch dveří a mířila ke komnatám, které mívala v letním období s železnou pravidelností přidělené její nejstarší dcera.

Vyhnula se dvěma sluhům, kteří společně vlekli jeden kufr – Myrtlin kufr –, a spěchala tetě zkřížit cestu. „Teto Leslie. Neviděla jsi mou matku?“ otázala se bez okolků, když kadeřavou ženu dostihla.

„Je ve tvých komnatách a něco balí,“ řekla teta a bez klepání vešla do místnosti. „Tady jsi,“ řekla kterémusi ze svých příbuzných, kterého očividně právě hledala. „Říkala jsem ti, že musíme…“ Další slova tety Leslie pohltily dveře, které za sebou zavřela.

Myrtle se znovu zhoupla na patách a hleděla do dřevěné bariéry. „Balí?“ zopakovala nahlas.

Její matka?

Její matka, která s rozkoší využívala všech služeb personálu a nedokázala by odlišit kufr od kabely, že se měla náhle aktivně podílet na balení všech těch věcí – a navíc v Myrtliných komnatách?

Ačkoliv popravdě řečeno, bylo to také poslední místo, kde by Myrtle napadlo ji hledat.

A opravdu, našla ji hned, jakmile do svých pokojů vkročila.

Našla je.

„Pan Phippen je připraven okamžitě začít,“ říkala právě matka svému choti, zatímco na Myrtlině toaletním stolku třídila hromádku šperků. Načež mu dala pokyn, aby vložil náležitě zabalený předmět do cestovní kabely.

Aha, tak oni se skrývají spolu.

Ale to také nebylo nic překvapivého. Myrtlina matka nikdy nepatřila k lidem, kteří vyznávali samotu. Myrtle měla už dlouho podezření, že šlo o jeden z důvodů, proč si její rodiče přáli – a také následně měli – svou kupu šesti dětí.

„Služebnictvo už začalo skládat prostěradla,“ prohlásil otec. „Ale pro komnaty, které se budou používat ještě dnes večer…“

To jim musela nechat: nedokázali se tvářit ani trochu provinile.

Ve skutečnosti dokonce ani nepřestali dělat to, co právě dělali, aby vzali vůbec na vědomí její přítomnost. Kdepak, naopak se ještě víc zabrali do hovoru o panu Phippenovi, ať už to byl kdokoliv.

„Kdo je pan Phippen?“ vykřikla Myrtle. Když k ní ani jeden z rodičů nevzhlédl, založila si ruce na prsou a potlačila nutkání dupnout nožkou, jak to jako malá holka dělávala. Ne že by si toho vůbec všimli. „Ptala jsem se, kdo je pan Phippen?“

To je donutilo obrátit k ní pozornost.

Matka se zamračila. „Pan Martin Phippen je ten nejlepší stavební mistr v celém Londýně a současně někdo, kdo bude dohlížet na rekonstrukci našeho domova.“

Běda, na to, aby Myrtle o rekonstrukci, kterou si pro svůj domov naplánovali, vůbec něco věděla, musela by žít v Londýně a být skutečnou součástí rodiny McQuoidových. Šlo o další připomínku toho, jakým cizincem zde byla.

Pan Phippen byl rázem zapomenut a Myrtle se zamračila, když viděla, že rodiče se opět věnují své činnosti. „Ty balíš?“

Rodiče zvedli hlavu současně a hleděli na Myrtle, jako by právě vešla do místnosti.

„Tvá matka je velmi schopná žena, drahoušku,“ odpověděl za ně oba otec, zatímco Myrtlina matka se znovu obrátila k toaletnímu stolku a diadémům, které na něm ležely. „Opravdu velice schopná.“

Pozornost, kterou jí věnovali, se ukázala jako velice pomíjivá, okamžitě po tomto prohlášení se oba manželé totiž vrátili ke svému překotnému hovoru a zanechali Myrtle ve stavu, který se během posledních tří let stával stále častějším.

Ó, Myrtle ani na chvíli nezapochybovala o tom, že by se její matka dokázala sama a bez pomoci zhostit úkolu šesté koalice a zbavit Napoleona břemene ambicí stát se vládcem světa. Stejně tak ovšem Myrtle ani na jedinou skotskou minutu neuvěřila, že v sobě její matka nečekaně objevila zálibu v balení jejích věcí.

„Musíme odjet hned časně zrána,“ říkala právě hraběnka. „To nám umožní udělat jen čtyři zastávky, než se dostaneme do Skotska…“

Takže měli namířeno do Skotska. Na místo, kde se narodil její otec a kde se nacházelo jejich rodové panství.

Až na to, že domovem nazývali svůj londýnský dům.

Přinejmenším až doposud.

Zde se odehrávaly vzpomínky na tolikero krásných Vánoc. V zimě, a zvláště po onom krátkém období, v němž se londýnští lordi a dámy rozprchli na svá venkovská sídla a McQuoidovi proměnili město v jakési své hřiště. Popravdě, některé z jejích nejranějších vzpomínek se vázaly ke dnům stráveným bruslením na kanále v Saint James’s Parku nebo na Serpentine River, jezeře v Hyde Parku.

Přiložila dlaně k ústům a zvedla hlas způsobem, který by jí rozhodně nucený pobyt ve škole paní Beldenové prodloužil. „Nepřeji si odjet na svátky z Londýna.“

Když ji ani jeden z rodičů nevzal na vědomí, přistoupila až k nim. „Haló,“ řekla a mávala přitom pažemi, čímž je donutila, aby si jí všimli. „Slyšeli jste mě? Říkala jsem, že si nepřeji odjet.“

Její matka odložila náhrdelník, který právě zkoumala. „Ty si nepřeješ odjet?“ otázala se. „Ty si nepřeješ odjet?“

Myrtle měla vědět, že opakovaná otázka znamená, že žádná odpověď není nutná, neboť se jí matka chystá udělit jízlivé kázání.

Běda…

Podařilo se jí krátce přikývnout.

Matka prudce bodla rukou kamsi do nebes. „Začíná nám zatékat do střechy.“

A jako na povel dopadla s překvapivě hlasitým cáknutím do květináče, který byl na to místo právě za tím účelem postaven, kapka vody.

„Hnijí nám parkety.“ Aby svá slova doložila, dupla matka nohou o podlahu a dubová deska se opravdu povážlivě prohnula. „Dovnitř nám táhne.“ Dokonce i matka příroda se rozhodla s hraběnkou spolupracovat. Do oken se opřel vítr a zalomcoval okenními tabulkami takovým způsobem, že místností profičel tak studený závan vzduchu, že se Myrtle neubránila a navzdory hučícímu krbu se objala pažemi, aby se ochránila před chladem.

Matka s ní však zdaleka neskončila. „Ze všech tvých sourozenců a sestřenic jsi jediná, která nám to ztěžuje. Ani tví bratři a sestry si nepřejí jet na svátky pryč. Ani tvé sestřenice. Ale jsou dostatečně rozumní, aby věděli, že pokud nenecháme dům renovovat nyní, nebude tato domácnost na londýnskou sezónu letos připravená. Vyjádřila jsem se jasně?“

Myrtle nikdy neuměla uznat porážku. „Linnie a Meghan, a když na to přijde, tak i Cassii, je v podstatě zcela lhostejné, jestli jsou ve Skotsku nebo u moře,“ řekla, a nikoliv nevlídně. Její ženské příbuzenstvo bylo přinejlepším lehkomyslné, ale přinejhorším hloupé.

Matka se zamračila. „Doporučuji ti, aby ses řídila radou svého otce a posbírala si své knihy od pana Newberryho a své kamínky –“

„Je to Pýcha a předsudek, třísvazkové vydání, a napsala to žena,“ procedila Myrtle skrze zuby. A bylo velkým hříchem tohoto světa, že se skutečná autorka musela skrývat za pseudonymem. Ale na druhou stranu, copak Myrtle její vlastní rodina nenaučila, že to poslední, po čem by svět nějak toužil, byla žena s vlastním hlasem? „Je to Pýcha a předsudek a dostala jsem ji od slečny Cassandry Austenové.“ Austenovi byli jediní sousedé tety Leslie a strýce Francise v Hampshiru a také její nejoblíbenější rodina, hned po té její. V současné době na tom byli ve skutečnosti, co se oblíbenosti týče, asi tak stejně. „A navíc,“ pokračovala netrpělivě, když ani jeden z rodičů nedal nikterak najevo, že by ji bral na vědomí, „jsem žádnou knihu od Newberryho nečetla, od té doby, kdy jsem byla ještě dítě, a to, o čem se vyjadřuješ jako o kamíncích, jsou ve skutečnosti zkameněliny, které Arran přivezl –“

Matka mávla ledabyle rukou. „Ať je to, co chce. Pokud jsou pro tebe důležité, nech si je zabalit, a buď si je dej do kabely, nebo je strč sem, protože lidé pana Phippena se brzy pustí do práce.“

„O Vánocích?“ Myrtle s hranou nevinností zavířila řasami. Matka rodiny McQuoidových uznávala koneckonců pouze dvě posvátná období: londýnskou sezónu a Vánoce. „Přece mi nechceš říct, že ty nebohé lidi nutíš započít práce před svátky.“

„Samozřejmě že bychom nik–“ Když spatřila Myrtlin triumfální výraz, sevřela matka rty. Otočila se a vrhla naléhavý pohled na svého manžela. „Harolde.“

To stačilo, aby se Myrtlin otec při zaznění svého jména jako na povel zhostil jemu náležející tradiční úlohy mírotvorce a vstoupil mezi ně. Položil Myrtle ruce na ramena a jemně ji postrčil ke dveřím. „Co kdyby sis, drahoušku, běžela zabalit svou sbírku kamínků.“

„Nejsou to kamínky, otče,“ řekla se vzrůstajícím pocitem zoufalství. „Jde o minerály. Minerály.“ Byla by čekala, že sběratel drobných mramorových předmětů rozpozná ten rozdíl a že přinejmenším bude její sbírku respektovat.

„Ano, a víš, dávej si na ně pozor. Tvá teta Leslie si na těch, co jsi nechala válet venku, málem přerazila vaz.“

Píchlo ji u srdce. Nechala válet? Měla je v rohovém salónku, místnosti příhodně pojmenované kvůli svému umístění na samém konci městského domu, jenž byl obestavěný okny poskytujícími pohled do tří různých stran Londýna a také dostatek světla, v němž se daly kameny, které jí její bratr Arran věnoval těsně předtím, než se vydal na svou první cestu do zahraničí, dobře zkoumat. „Nerozbila je?“

„Tak se tam utíkej podívat a uvidíš,“ řekl otec hlasem, v němž zaznívala spíš naděje než návrh.

Tak se tam utíkej podívat…

Jako by byla dítě.

Soudě podle míry pozornosti, kterou jí věnovali, jím klidně mohla být.

Koneckonců, každá Angličanka věděla, že děti jsou jediní lidé na světě, kteří jsou slyšet a vidět ještě méně než ženy.

Měla by se vzdálit. Měla by jednoduše odejít, jak si přáli, a podívat se na svou sbírku minerálů. „Byly v rohovém salónku,“ řekla tak klidně, jak jen dokázala, neschopna hnout se z místa.

„A?“ otázala se duchem nepřítomně matka, když do rychle se plnící tašky přidala několik hřebenů.

„Aaa ta místnost je v naprosto dezolátním stavu.“ Což představovalo také jeden z důvodů, pro něž si ty komnaty kdysi tak oblíbila. Když si Myrtle přála uniknut před přirozeným hlukem početné rodiny, jejíž každý člen si vytkl za svůj životní cíl neustále ji kvůli něčemu popichovat, uchylovala se právě tam.

Jenže tím nechtěně nahrála matce na smeč. „Což je právě ten důvod, proč tu budeme mít řemeslníky a proč na Vánoce odjíždíme. A teď se utíkej podívat na ty své kamínky.“

„Minerály,“ řekla stále podrážděněji. A taky už nebyla žádné pitomé děcko.

Bohužel, bylo zcela lhostejné, jestli měla ve sbírce třeba diamant Regent; její rodiče už na ni opět stačili zapomenout a znovu se plně věnovali balení.

Jako by byla dítě, které se nedokáže postarat o vlastní věci.

Ačkoliv popravdě nikdy neměla v úmyslu balit si své šperky. Nošení blyštivých cetek ji nikdy příliš nebavilo, ani je nepotřebovala. Studovat je, to ano. Nosit je? Ne.

„A proč tu musíme mít na návštěvě je, když nebudeme svátky slavit tak, jak je obvykle slavíme?“ pokračovala umíněně.

Matka zalapala po dechu. „Je?“ Položila si ruku na prsa. „Nebuď hrubá. Ti lidé, o kterých mluvíš jako o ,nich‘, jsou ve skutečnosti naše rodina.“

„Jaká ironie, že si myslíš, že je nutné to připomínat právě mně,“ opáčila. „Od chvíle, kdy jsem se vrátila ze školy paní Beldenové, jsem všemi dokonale ignorována.“ Zaryla prsty na nohou do podrážek střevíců, jak se snažila potlačit slova, kterými by odhalila příliš. Slova, která by způsobila, že by vypadala jako dítě, za které ji stále považovali. Nenáviděla se za to, že jí vůbec tolik záleží na tom, jak snadno ji poslali pryč, a že zároveň působí dojmem, že si buď vůbec nevšimli jejího návratu, nebo jim to je zcela lhostejné.

„Ale, ale. Nejsi zapomenuta, miláčku,“ řekl otec ledabylým tónem, jako by tím mohl dodat svému tvrzení na pravdivosti.

„Drahý… pomohl bys mi prosím odnést tenhle kus do Myrtliny kabely?“

Matčina prosba ovšem způsobila, s velkou dávkou ironie, že se na Myrtle znovu a dokonale zapomnělo.

Dívka zaskřípala zuby, odešla z místnosti a utopila se v moři služebnictva zběsile pobíhajícího všude kolem.

Myrtle zamířila do vstupní haly, aby se pustila do hledání oněch vzácných minerálů, které jí věnoval bratr Arran. Byl neochvějně přesvědčen, že každý člověk by měl vlastnit nějaký artefakt, který by pro něj měl zvláštní hodnotu.

Celou dobu se snažila dýchat zhluboka a klidně, aby utišila svůj hněv a rozhořčení, protože hněv a rozhořčení ji zatím vždy přivedly pouze do větších problémů.

Proč si opět dovolila zapomenout na své postavení v rodině? Nebyla do sebe zahleděná natolik, aby si neuvědomovala, že její velká, milující rodina byla něčím, zač by většina mladých dam, se kterými do dívčí školy chodila, ochotně dala levou ruku. Ale byla dostatečně sobecká právě na to, aby si přála, aby si oni přáli mít ji u sebe. Aby jim na ní záleželo aspoň tolik, aby si pamatovali, že tohle roční období patří k jejím nejoblíbenějším, protože jsou jako rodina pohromadě.

Její dramatické chování jí vysloužilo exil a pobyt v dívčí škole. Ale vánoční sezóna představovala výjimku. Jelikož toto rodinné setkání trvalo dlouhé dny, představovaly svátky velkolepou a veselou událost. Šlo o jediné období, kdy se cítila přijímána a kdy byl její prudký temperament, kvůli kterému ji vyhostili, akceptovatelný. Na oněch několik krátkých dní se ona, nezapadající díl skládačky, cítila, jako by znovu vklouzla na své místo v pestré mozaice, již rodina McQuoidových tvořila.

A kdyby jim nezáleželo na tomhle, pak přinejmenším očekávala – doufala –, že si vzpomenou, že má za pár dní narozeniny a že se brzy stane vdanou paní, která zahájí samostatný život, čímž se všechny vzpomínky, které po sobě v této domácnosti zanechala, stanou právě pouhými vzpomínkami, a nikoliv okamžiky, jejichž součástí kdysi byla.

Myrtle došla ke schodům, kde majordomus právě rozmlouval s dvojicí, která byla odlišná jako den a noc: první chlapík byl malý, podsaditý, s očima jako korálky, ten druhý se vyznačoval vysokou, šlachovitou postavou a na hlavě měl čepici, které se stěží dařilo krotit divokou hřívu ryšavých kudrlin. Ještě nikdy neviděla tak ohnivý odstín vlasů.

Zatímco menší chlapík mluvil s Hanesem, ten druhý periodicky přitakával a dělal si poznámky, ale jinak zůstával během hovoru potichu. Ti dva jí připomínali lva a jezevce.

„Pan Phippen se ptal, zdali úmysly rodiny vyklidit budovu zůstaly nezměněny,“ říkal právě ten nižší.

„Ach, ano. Informujte prosím pana Phippena, že rodina své plány ještě přehodnotila a že budou mimo dům déle než dva následující měsíce.“

„Pan Phippen,“ zamumlala si pro sebe. Byla by ráda, kdyby tohle pitomé jméno už nemusela nikdy slyšet.

Aspoň pan Phippen si mohl užívat to potěšení, že mu její rodina věnovala pozornost.

Vytáhlý chlapík, který během Hanesovy promluvy ztichl, přejel vstupní halu a prostory nad ní bystrým, hodnotícím pohledem. Při svém účelném zkoumání krátce spočinul očima na mramorových bustách sedících na různých podstavcích. A na oné sbírce vzácných kamenů, kterou její otec zdědil od otce otcova otce, drahocenných artefaktů, již on v průběhu let ještě dále rozšířil. Její otec musel zajisté vědět, že byly vyhledávány pro svou hodnotu a zasloužily si lepší péči než… toto bláznivé, chaotické zacházení, jehož se jim dostávalo.

Právě v té chvíli jeho tvrdý pohled krátce utkvěl na Myrtle.

Zarazila se, jak ji cosi chladného v těch očích na chvíli přibilo k podlaze. Záblesk chtivosti a…

Usmál se.

Ten úsměv mu pronikl až do očí a pak se krátce dotkl lemu své čapky, načež se opět vrátil k tomu, o čem celá trojice hovořila, ať už to bylo cokoliv.

Myrtle se lehce zamračila a potřásla hlavou.

Čelila nebezpečí, že se projeví jako ono hravé stvoření s bujnou fantazií, za jaké ji rodina považovala a za což si ji dobírala.

Ačkoliv kdyby se v dané chvíli chovala jako dospělá, mohla by uznat, že staviteli samotnému se dá jen stěží přičíst za vinu skutečnost, že si její rodina zvolila právě vánoční sezónu za nejvhodnější období, během kterého má na rekonstrukci dohlížet.

Myrtle cílevědomě zamířila k rohovému salónku, aby si vyzvedla kameny od Arrana, náruživého cestovatele, kterého nikdo nevyhnal do žádné internátní školy, ale jemuž bylo místo toho dovoleno objevovat svět a hledat fascinující artefakty, muže, jehož po návratu očekávala obdivná chvála a zájem celé rodiny.

„Ale ne,“ mluvila Myrtle tichým, hněvivým hlasem, zatímco si to rázovala ostrými kroky, „moje zájmy jsou prý dětinské.“ Její příbuzní v ní stále viděli tu malou holku, která v dětství, ke všeobecnému pobavení, nazývala svou sbírku kamínků Elginovými mramory. Kdepak, pro její rodinu zůstávala Myrtle tou samou holčičkou, která si čítávala v knížkách pro mimina od Newberryho a která si pletla hračky s drahocennými poklady.

Ale co jiného můžete čekat, když pošlete pryč svou dcerku? Zůstane ve vašich vzpomínkách a myslích jako ta malá holka, jíž bývala.

Když se Myrtle dostala na konec chodby, ani nezpomalila a zatočila za roh tak rychle, že jí mušelínové sukně hlasitě zašustily.

V té chvíli zachytila koutkem oka rychlý pohyb, jak se náhle na konci chodby zavřely dveře.

Ten veledůležitý pokoj, v němž kdysi trávila dlouhé hodiny posloucháním historek, které jí bratr vyprávěl o předmětech, jež přidal do své sbírky kuriozit.

Nyní právě tyto kousky nejspíš balili a připravovali na odvoz.

A přesto…

Myrtle došla ke dveřím.

Na rozdíl od hluku překotné aktivity panující na hlavních podlažích domu se kolem této místnosti vznášel hustý závoj ticha. Byl to onen druh ticha, jež dokáže vibrovat ve vzduchu a zvonit lidem v uších.

Zamračeně se naklonila a rozhlédla se kolem.

Nic.

Žádné křápnutí ani zašustění bílého plátna.

Žádné úsečné povely vrchní správcové domu, paní Stoningtonové.

Nebylo slyšet… nic.

Myrtle se narovnala a zamračila se ještě víc.

To znamenalo pouze jediné.

Její sourozenci s bratranci a sestřenicemi se pustili do oblíbené rodinné hry na schovávanou.

Tyhle pokoje ovšem vždy byly, a vždy budou, zakázané.

Tohle věděla dokonce i ta rozpustilá holka, kterou jako dítě poslali pryč k paní Beldenové.

„Ale neee,“ zamumlala si pro sebe. „Mě poslali pryč.“

Když vcházela do místnosti, podráždění z ní jen prýštilo. „Tak dobře,“ zvolala silným hlasem. „Už jsem vás naš–, och.“ Její prohlášení skončilo krátkou, vylekanou slabikou.

Chlapík, který se k ní otočil, měl tvář lva.

„Kdo jste?“ otázala se autoritativně, když se nehýbal a nadále stál jako socha s lehce pokleslou bradou.

Opravdu měla zazvonit na sluhu. Ačkoliv vzhledem k tomu, že už se nacházel sám s drahocennými předměty a celý dům byl vzhůru nohama, bylo nanejvýš pravděpodobné, že by se tenhle chlapík stihl vypařit spolu s otcovou sbírkou dřív, než by si někdo vůbec všiml, že do domu vnikl nezvaný host.

Natáhla se pro meč vystavený u naleštěného brnění stojícího u dveří, s námahou jej zvedla a namířila na neznámého. „Na něco jsem se vás ptala,“ zvolala, zatímco soustředila veškerou svou energii na to, aby udržela tu příšerně těžkou zbraň ve vzduchu, a modlila se, aby si nevšiml, jak se chvěje nebo jak ji už dlouho neudrží. Ovšem to by musel být slepý, aby mu takové detaily unikly.

Cizinec okamžitě zvedl dlaně ke stropu. „Ach, j-já tu j-jsem s p-panem Ph-Phi-ppenem,“ vykoktal a nebylo snadné mu rozumět, jednak kvůli jeho jadrnému dialektu spodiny, jednak kvůli rychlosti, s jakou jím hovořil.

„Vy že jste tu s panem Phippenem?“ odvětila při zmínce své nemesis jako ozvěna. Phippen, muž zodpovědný za zimní úprk její rodiny.

„J-jo,“ zajíkal se ten muž, nechápaje důvod její otázky. „Najímá si chla-chlapy a že-ženský z East Endu, pan Phippen.“

„Ne. Ne.“ Sklonila zbraň – či spíše její ramena a paže už déle nevydržely námahu, kterou jim naložila. Hrot zbraně, stále ostré jako břitva, se zaryl do dřevěných parket narušených věkem, užíváním… a vodou.

Muž hlasitě polkl a raději od ní o krok ustoupil.

„Tak jsem to nemyslela. Já chtěla jen říct…“ Její slova vyzněla do ztracena, zatímco si muže dál zkoumavě prohlížela. „Proč by si právě tuhle místnost neprohlédl pan Phippen osobně?“

„Rozděluje úkoly, tak to dělá, slečno. Na přesun těch věcí si dohlédne sám. Já dělám jen soupis.“ S těmi slovy zvedl zápisník a špaček tužky, kterých si dříve nevšimla, protože ležely na kraji obdélníkového podstavce, a mávl s nimi ve vzduchu.

„Aha,“ řekla nepříliš inteligentně. A přesto… Nedůvěřovala mu natolik, aby ho chtěla nechat v těchto prostorách. Nikoliv kvůli jeho předchozímu a mylnému domnění, že to má co dělat s jeho společenským původem. Spíše to souviselo se skutečností, že s okolními předměty by měli nakládat pouze lidé schopní ocenit jak jejich hodnotu, tak historii, která se s nimi pojila. To by si tenhle pan Phippen, nejvěhlasnější londýnský stavitel, měl uvědomit.

Pokud ovšem ve skutečnosti není tak skvělý, jak si lidé myslí. Pokud se její rodiče nestali obětí podvodníka, který…

„Slečno?“ vyrušil ji z tichého zamyšlení mužův váhavý hlas.

Otočil notes tak, aby viděla hrubé písmo, které se na tu dálku dalo jen těžko přečíst.

„Byl jsem najatej, abych udělal soupis těchhle věcí a změřil je.“ Zvedl skládací truhlářský metr a ukázal jí ho. „Mám na starosti výběr beden a balení.“

Mluvil s hrdostí člověka pyšného na úkol, který mu byl svěřen. Řekl všechny správné věci a měl všechny správné nástroje, jimiž svou zdejší přítomnost zdůvodňoval… a přesto… „A to budete všechny ty předměty balit sám?“ otázala se pochybovačně. Nějak se nemohla zbavit neklidného pocitu.

„Na tomhle úkolu se podílíme tři.“

„Tři,“ zopakovala beze smyslu.

„Tři.“

Hmm.

A pak jí došlo něco z toho, co říkal. „Na tyhle místnosti dohlíží pan Phippen.“

Muž zaváhal a pak přikývl. „Ano, slečno. On tu vlastně dohlíží úplně na všechno. Zapojuje se do všeho, co se týče projektu, na kterym dělá.“

To mohla být pravda, ale tyhle místnosti se v něčem lišily. Ne stěnami, podlahami či okny, ale spíše objekty zde umístěnými. „Můj otec by svou sbírku jen tak nepřenechal žádnému staviteli. Svěřil by ji někomu, kdo tyto artefakty dobře zná a ví, jak s nimi zacházet.“

Páně Phippenův pověřenec pokrčil rameny. „O tom já nic nevim, slečno. Já vim jen to, na jakou práci si mě najali a co si mezi sebou dohodli pan Phippen a hrabě s hraběnkou.“

Chvíli stáli beze slova, než si Myrtle odkašlala. „Tak to já vás nechám, abyste se mohl vrátit ke svému úkolu, pane…“

„Henries.“

„Pane Henriesi.“

Bylo to jen její bujnou představivostí, nebo mu skutečně úlevou poklesla ramena? Nebo to bylo jen tím, že skončila s výslechem?

Zatímco Myrtle vlekla meč zpět k podstavci, kde ho s námahou zvedla a dala zpět na jeho místo, nepřestala muže sledovat.

Jistě, dal se do práce, rozložil skládací metr a přiložil ho k mramorové bustě jakéhosi muže. Onoho artefaktu z poloviny prvního století, z počátků římského císařství za vlády Julsko-klaudijské dynastie. Tyto informace věděla, aniž by si je musela přečíst na zlaté plaketě, kterou její otec nechal zhotovit pro přední stranu pilíře, stejně jako pro všechny ostatní exponáty v místnosti.

Myrtle váhavě opustila pokoj a zanechala pana Henriese jeho povinnostem.

Otec určitě začíná senilnět, protože jinak by tak hrdý a nanejvýš pečlivý znalec umění, muž, který vzhlížel k artefaktům v této místnosti se stejně posvátnou úctou, již prokazoval své ženě, nikdy nedopustil, aby na ně dohlížel někdo jiný. Kdepak, s největší pravděpodobností by se toho úkolu ujal osobně…

Ale na druhou stranu, jak dobře ho vlastně znáš? Jak dobře znáš svou matku, popřípadě kohokoliv jiného z rodiny?

Když se blížila ke svatyni, která náležela vždy jen jí, posloužilo jí hlasité hihňání z ní se linoucí jako další připomínka toho, že všechna místa, která kdysi považovala za svá, patřila nyní jejím příbuzným a že ona mezi nimi byla již jen pouhým návštěvníkem.

Bože, vše, co o tomto místě a o zacházení s poklady v něm se nacházejícími věděla, se bez jejího vědomí zcela změnilo. Stejně jako z důvodu své dlouhé nepřítomnosti nemohla vědět, že její otec slevil ze svých nároků na to, komu byl ochotný svěřit péči o svou sbírku.

„Casssssieeee, stoupni si stranou! Tady tě uvidí…“

Na okamžik vyvedena z míry tímto zvláštním prohlášením ze strany jedné ze svých sestřenic, vešla Myrtle do rohového salónku.

Její sestřenice Linnie a Meghan stály jedna za druhou, kryly se za závěsem, jako by to byl štít, zatímco Myrtlina starší sestra Cassia nakukovala za roh.

„Vím, že ti to tak v té chvíli nepřišlo, ale měla jsi opravdu velké štěstí, že ses vyhnula budoucnosti s tamtím,“ říkala právě sestřenice Meghan.

Cassia se v době Myrtliny nepřítomnosti málem vdala? Dalo by se čekat, že rychlý sled odhalení toho, jak hladce běžel život i bez Myrtle, ji už stihl proti pocitům odtrženosti od rodiny obrnit. A přesto tomu tak nebylo. „Ty sis skoro našla ženicha?“ vyhrkla a její sestra vrhla ostrý pohled přes rameno.

„Byl to nápad matky a otce.“ Pohodila loknami kaštanových vlasů. „Já se jen chovala jako dcera, která si je vědoma svých povinností,“ – Myrtle svraštila obočí, protože tahle narážka rozhodně nepatřila mezi nejjemnější – „a přidala se k nim, když ho navštívili na uvítanou.“

Načež se Myrtle opět stala neviditelnou. Postava, která její příbuzné tolik zaujala, si znovu uzurpovala jejich pozornost.

„Byl opravdu tak hrubý, jak matka říkala?“ otázala se Meghan zvědavě.

Cassia pohlédla mladší ženě přímo do očí. „Ještě horší,“ zamumlala hrozivým tónem. „Ale nešlo jen o to, že třikrát přikázal sluhovi, aby nás vyprovodil… ó, ne. On udělal něco ještě daleko horšího.“

„H-horšího?“ vykoktala Meghan, strachem celá bez dechu.

Cassia vážně přikývla. „Horšího.“

Dámy z rodu McQuoidových jako jedna vyhlédly z okna.

Myrtle se volky nevolky přistihla, že sleduje, jak se dívají dolů na ulici, a pak ho spatřila.

Onen gentleman oděný od hlavy až k patě v černé, od temene hlavy k lemu jeho kabátu z tmavé vlny, ke kalhotám a botám, vyhlížel v kontrastu s bělostnou, zasněženou krajinou jako padlý anděl chycený v ráji. Vždyť i ten mužský copánek, který vyčníval zpod pokrývky jeho hlavy, měl tutéž půlnoční barvu. S plnou náručí dřeva kráčel zlobnými kroky k obřímu městskému domu.

Ne že by většina lidí přirovnala zimní Londýn k ráji.

Myrtle však ano.

V tu chvíli se ten chlap s postavou medvěda zastavil a vzhlédl.

Sestřenice vedle ní zalapaly po dechu a klopýtavě ustoupily, aby je nezaznamenal.

Myrtle zůstala stát jako přibitá.

Ještě nikdy nebyla svědkem toho, aby něčí oči sálaly takovou zuřivostí. Zuřivostí onoho druhu, která člověku přikovala nohy k podlaze a ukradla mu z hlavy veškeré myšlenky na útěk.

Což už něco znamenalo, jelikož byla při tom, když se jiné dívky ocitly v nepřízni paní Beldenové – a jelikož se v takovém postavení nejednou nacházela i ona sama.

Ředitelka, obecně známá jako chladná a bezcitná žena, budila hrůzu v srdcích žákyň i zaměstnanců ústavu bez rozdílu. Dokonce i Myrtle, která si zakládala na tom, že jí kolena jen tak něco nerozklepe, se jednou či dvakrát roztřásla.

Přes to všechno i paní Beldenová by při pohledu na muže pod oknem kňučela hrůzou.

I tak…

Myrtle naklonila hlavu. Bylo na něm něco zajímavého. Něco téměř smutného.

Probodával ji temným, hrozivým pohledem, který i z protější strany ulice snadno překlenul prostor, jenž je dělil.

Vyzýval ji, aby zůstala. Naléhal, aby odešla.

A měla by.

Koneckonců pravidlo „nezírej a vždy skloň oči k podlaze“ patřilo k prvním, které ji vychovatelky ve škole paní Beldenové vštípily.

Navzdory všem dovednostem, které si osvojila, aby se odtamtud dostala, jak nejrychleji to bylo možné, pravidlo „nedívej se lidem do očí“ se řadilo k zásadám, v jejichž dodržování beznadějně selhávala.

Cizinec se zamračil ještě víc, pak sebou trhnul, vymanil se z jejího upřeného pohledu a rázoval si to dál.

„Ustup,“ sykla na ni naléhavě Cassia, popadla Myrtle za paži a urychleně ji odtáhla od okna. „Uvidí tě,“ zašeptala a vrátila se na své místo za Meghan, zatímco Myrtle se krčila za svými hašteřivými sestřenicemi. „Nebo tě už viděl?“

„Já nevím,“ zalhala. Viděl ji. Tím si byla Myrtle naprosto jistá. „On byl…“

Na tom, co řekla, dávno nezáleželo. Opět upadla v zapomnění, neboť Cassia si už šeptem povídala se svými stejně starými sestřenkami. Myrtle svraštila obočí. Ano, její pozice se dramaticky zhoršila. Byla vytlačena obrazně i doslova na samý konec řady.

„… vždycky s tím dřevem zamíří do stájí.“

„Není to jen tak nějaké dřevo, jsou to špalíky na podpal,“ podotkla Myrtle.

Linnie vrhla otrávený pohled přes rameno. „Jak to víš?“

Ve skutečnosti to nevěděla. A přesto… „Na co jiného by sluha nějaké dřevo sbíral?“ odsekla Myrtle.

„Není to žádný sluha,“ řekla její sestra podrážděným tónem, který by měl větší opodstatnění, kdyby tu Myrtle už nějakou dobu byla a mohla se to odněkud dozvědět. Zapojila Myrtle do debaty a strašidelným tónem pokračovala ve vyprávění.

Hrdost Myrtle velela, aby odešla z místa, na němž nebyla vítána, ale zvědavost ji přemohla. „Kdo je to?“

„To je vévoda z Aragonu,“ vysvětlila jí sestra.

Vévoda. Nebylo tedy nic překvapivého na tom, že se její rodiče snažili ke svému sousedovi pod záminkou uvítání vetřít.

„A říká se, že každé z těch polen, která sbírá, symbolizuje jednu oběť…,“ Cassia se dramaticky odmlčela, „kterou zavraždil.“

Sestřenice tiše vypískly.

„Bude lepší držet se od něj dál,“ zašeptala Meghan.

Linnie souhlasně přikývla.

Cassia nakrčila svůj pihovatý nosík: „To taky hodlám.“

Myrtle znovu kradmo vyhlédla ven.

Šlo o další zbytečnou připomínku toho, že je ve vlastní rodině cizincem, že v době, kdy byla pryč, se do čtvrti přistěhoval nový soused, se kterým se její rodiče pokusili spojit rodinným svazkem. „A ty historky o Jeho Milosti, předpokládám, nemají nic společného se skutečností, že hrubě odmítl návrh va– naší rodiny,“ opravila se rychle, když po ní Cassia střelila temným pohledem.

Sestřenice zalapaly po dechu.

Cassia mávla rukou na znamení, že se kvůli ní nemusí rozhořčovat. „Ach ne,“ zamumlala. „Ty zvěsti kolovaly již dlouho předtím, než naše rodina zjistila, jaký je to nezdvořák. Ty zkazky se týkají ubohých obětí, které na vlastní kůži pocítily jeho hněv.“

Přestože Myrtle věděla, že je její sestra vášnivá vypravěčka a že některé z jejích nejoblíbenějších příběhů byly právě ty, kvůli kterým se jako malá ze strachu ukrývala do peřin, zatřásla se. Pokud šlo o spřádání divokých fantazií, nacházela Cassia jen těžko konkurenci.

Myrtle si připomněla, že už není malé dítě, a tudíž nad ní strašidelné historky nemají žádnou moc. Založila si ruce na prsou a upřela na Cassii pohled. „Ty tvrdíš, že ten vévoda je vrah?“ otázala se a vůbec se nenamáhala skrýt svou nevěřícnost.

„Tobě to připadá neuvěřitelné?“ opáčila Cassia.

„Mně připadá pravděpodobnější, že se tobě a matce pranic nelíbilo, že vám někdo dal košem,“ zamumlala a vyvolala tím u svých přítomných příbuzných vlnu zalapání po dechu.

Meghan k ní vykročila, ale Cassia ji zdviženou dlaní zadržela. „A proč to právě tobě připadá tak neuvěřitelné, Myrtle? Kvůli jeho titulu? Protože lordi a šlechtičny nejsou schopni páchat zlo?“ otázala se vyzývavým hlasem, a kdyby to vyznělo o něco vzdorovitěji a méně jako klidný, věcný dotaz, dokázala by Myrtle nad sestřinou historkou snáz mávnout rukou.

Cassia přejela pohledem z Linnie na Meghan. Když se dala znovu do vyprávění a její sestřenice zmlkly a s vykulenýma očima ji poslouchaly, bylo Myrtle jasné, že nevypráví jen pro ni.

„Kdysi to byl ten nejžádanější gentleman v celém Londýně… dokud jím být nepřestal. Protože“ – Cassia se dramaticky odmlčela – „zešílel.“

Linnie si přitiskla ruku k hrdlu a odstoupila od okna, aby se od toho cizího muže na ulici ještě více distancovala.

„Říká se, že za každou jednu ze svých obětí přinese poleno…“

Myrtle se nechtěla nechat uvěznit v sestřině příběhu, a přesto shledala, že jí visí na rtech a hltá každé slovo té za vlasy přitažené historky.

„Čeká, jestli ho některý ze sluhů nějak nerozzlobí,“ pokračovala Cassia strašidelným tónem, ale zbytek věty už nedopověděla.

A kdyby ho rozzlobili…?

„Co se stane, když ho rozzlobí?“ zašeptala Meghan hlasem chvějícím se hrůzou, čímž zformulovala tutéž otázku, která se zrodila i v Myrtlině mysli. „Co s nimi p-pak udělá?“

Cassia, která si zjevně vychutnávala jejich zaujetí, počkala, dokud se všechny oči neupíraly jen na ni. „No, co by, pocvičí se ve švihu.“ Cassia zvedla ruku nad hlavu, jako by v ní něco držela, a pak s ní prudce máchla širokým obloukem, který zarazila až v těsné blízkosti svého obecenstva.

Všechny mladé ženy – včetně Myrtle – tiše vykřikly a nadskočily.

„Vybíjí si zuřivost na svých sloužících a zabíjí je jednoho po druhém. A když své dílo dokoná,“ její sestra se odmlčela, „nakrmí s nimi svého vlka.“

Myrtle nakrčila nos.

Svého vlka?

„Vlka?“ otázala se nevěřícně Linnie.

Cassia přikývla a ukázala rukou.

Myrtle se neubránila a navzdory tomu, jak ji sestřino teatrální vypravování iritovalo, natáhla krk přes své příbuzné a sledovala, kam Cassia svým nataženým prstem míří.

A opravdu, ukázalo se, že vysoký cizinec upoutal Myrtlinu pozornost do té míry, že si vůbec nevšimla obrovitého vlka po jeho boku.

Naklonila hlavu.

Skutečně šlo o… vlka. Nebo přinejmenším o obrovitého psa.

„Proč by to dělal?“ otázala se Myrtle své sestry. „Proč by vévoda zabíjel své sluhy?“

Cassia otočila ruce dlaněmi vzhůru. „Protože když oddělá nějakého lokaje, nikdo si toho nevšimne. Zmizení někoho z jemu rovných by ho přivedlo do řečí.“ Znovu klesla hlasem. „Ale zmizení sluhy si nezíská náležitou pozornost, a z tohoto důvodu si vybírá své oběti mezi svým personálem.“

„To je hrubé,“ řekla Myrtle a pevně se objala.

Uvědomila si, co dělá, a tak rychle nechala paže klesnout k bokům.

„Dokonce ani jeho koně nejsou ušetřeni jeho hněvu,“ pronesla Cassia znovu tím svým strašidelným tónem. Myrtlina sestra znovu vyhlédla z okna směrem ke dvorci patřícímu jejich sousedovi. „Říká se, že chodí denně do stájí, vybíjí si svůj hněv na koních a cvičí se ve švihu.“ Znovu mávla paží širokým obloukem sem a tam.

Och, to už bylo opravdu příliš. Myrtle protočila oči. „To jsou ale žvásty. Kdo to říká?“

Cassia našpulila rty a ve tváři se jí zračilo pobouření, že si někdo dovolil zpochybnit její slova. „Lidé.“

„Jací lidé?“ naléhala Myrtle.

„Spousta,“ odsekla její sestra.

Cassia lehce pokrčila levým ramenem v odmítavém gestu. „Říkej si, co chceš, jestli ti to uleví.“

„Cassssie!“ ozval se z chodby hlas jejich matky. Okamžik nato stála hraběnka ve dveřích. Pokynula jednou rukou. „Musím s tebou mluvit o plánech ohledně zítřejšího odjezdu.“

Šílený vévoda?

Myrtle si navlhčila rty.

Jako kterýkoliv jiný šlechtic.

Table of Contents

Kapitola 1