Císařova hvězda

Rudolf II.

Hana Whitton

CÍSAŘOVA HVĚZDA – RUDOLF II.

Copyright © Hana Whitton, 2012, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5350-2

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Epilog

Kapitola první

„Nemluv pořád o svatbě, prosím tě!“ vybuchl hněvivě panovník. „Ostatně já jsem tady císař! Já rozhodnu, co se stane!“

Rudý vztek, který Rudolfovi na okamžik zatemnil smysly, jako pokaždé, když mu někdo odporoval, náhle opadl. Téměř provinile se po očku podíval na Kateřinu Stradovou, hraběnku z Rosbergu, matku svých dětí, jež ho věrně provázela životem.

„Víš přece, že na svatbu, jakou bych ti chtěl vystrojit, nemám,“ dodal smířlivě. „Prostě na ni nemám! Pokladna zeje prázdnotou. A náš dvorní alchymista Kelly zatím nepřišel na to, jak proměnit nějaký kov ve zlato.“

Rudolf cítil, že se v něm opět zdvihá vlna bezbřehého vzteku. Kdyby magistr Edward Kelly to slibované zlato konečně vyrobil, nemusel by se Rudolf dnes takto ponižovat. I když ženit by se ani tak nechtěl. Měl panickou hrůzu z pevných a nezrušitelných závazků.

„Ach, neoháněj se penězi! Tuhle obehranou písničku znám už nazpaměť!“ rozkřikla se na něj Kateřina. I jí hněv zapálil v krvi divokou jiskru. Nezapřela, že je Italka. „Nejde ani tak moc o to, že zase nemáš peníze, ale spíš o to, že ti nejsem rovna rodem! To jsi chtěl říct! Měl bys mi být vděčný za to, že ti stojím věrně po boku!“ A že to někdy, nebo spíš většinou, není vůbec lehké!

Kateřina Stradová nemusela být císaři Rudolfovi rovna rodem, nebála se ho však, a to jako jeden z mála smrtelníků. Měla stejně vznětlivou povahu jako popudlivý a náladový císař a dokázala mu oplatit podobnou mincí.

„Když už si mě nevezmeš, tedy alespoň prozatím, měl bys přinejmenším uznat naše děti za legitimní! Ani ke svému prvorozenému, k Juliu Caesarovi, ses nepřihlásil!“ Za to vznešené jméno Don Julius Caesar d’Austria si toho moc nekoupí! „A nedělám si iluze, že bys jinak přivítal to dítě, které nosím pod srdcem!“ Kateřinin ostrý hlas se náhle zlomil. Rozplakala se dlouhými, trhavými vzlyky. Nad svým osudem. Nad osudem svých dětí. A možná i nad nerozhodným, vrtkavým a svárlivým císařem Rudolfem II.

•

Elizabeth Jane, rukopis s verši přitisknutý k ňadrům, se chystala rychle, a hlavně nenápadně poodstoupit ode dveří. Neměla v úmyslu vyslechnout tuhle urozenou mileneckou hádku, když nesla císaři k posouzení své nejnovější verše. Na chvilku se zarazila a dlouhým štíhlým ukazováčkem v zamyšlení přejížděla po složitém obrazci vyřezávaných tmavých veřejí.

V poslední době ovšem bylo dost těžké vybrat si nějaký vhodný okamžik, kdy by se ti dva nehádali. Kateřina byla opět těhotná a tentokrát se pravděpodobně rozhodla, že Rudolfa přiměje, aby se s ní už konečně oženil. Žádný div, pomyslela si Elizabeth zkušeně. Nejenže s ním čeká už šesté dítě, ještě se začaly znovu šířit zvěsti o Rudolfově zasnoubení se španělskou infantkou Isabellou Clarou. K tomu Rudolfa chtěla pro změnu přimět jeho vznešená habsburská rodina, a to už nějaký čas.

Elizabeth tedy zasunula rukopis do podpaží, uchopila bohatou sukni, nadzdvihla ji, aby ani okraj nezašustil o dveře, a chtěla se po špičkách vydat chodbou pryč, v nitru provinilá, že poslouchala za dveřmi, i když to neměla v úmyslu. V tomhle rozhodně nevšedním císařském paláci člověk vlivem okolností občas dělal podivné a nevšední věci.

„Za dveřmi se neposlouchá, Lízo!“

Elizabeth sebou polekaně trhla a zprudka se otočila. Její nevlastní otec Edward Kelly jako by jí četl myšlenky.

Kde se tu tak zčistajasna vzal? napadlo ji, přestože se už dávno přestala podobným věcem divit. Ne nadarmo byl magistr Kelly první mág a alchymista císařského dvora. Takovéhle kousky prostě provozoval běžně.

Vynořil se nečekaně, jako by se právě zhmotnil z neviditelné podoby, jako by přišel z jiného světa. Ostatně možná že dokáže být neviditelný, kdo ví, pomyslela si. Třeba přebývá i v ji-ných, tajuplných, nám ostatním smrtelníkům nedostupných světech.

Elizabethina matka se za Kellyho provdala již před léty a Elizabeth ho znala od dětství, přesto jí však nejedna vrátka jeho složité osobnosti zůstávala uzavřena. Občas si kladla otázku, zda nejsou zavřena i před matkou. A tak v něm Elizabeth doposud viděla spíš kouzelníka, jakkoli on sám si zakládal na titulu alchymista a prohlašoval o sobě, že je vlastně vědec. Anebo spíš čaroděje, kterého se tak trochu bála, třebaže dávno odrostla dětským střevíčkům a Kelly se k ní choval vždy laskavě a jako pravý otec, kterého nikdy nepoznala.

„Já… nechtěla jsem poslouchat za dveřmi!“ ohradila se rozladěně a měla na sebe zlost, že se mu vlastně omlouvá. „Nesla jsem císaři své verše. Sám mě o ně požádal.“ Pohlédla na Kellyho a zatvářila se bojovně. Může být vyhlášený alchymista, ale ona je zase básnířka, a uznávaná k tomu! O její latinské skladby projevil zájem sám císař Rudolf II.!

Otec by jí měl být vděčný!

Chce mu těmi verši u císaře pomoci – je veřejným tajemstvím, že neobjeví-li Kelly výrobu toho zatraceného zlata co nejdříve, upadne u císaře v nemilost.

Marně však v otcově tváři pátrala po něčem byť vzdáleně se podobajícím vděku. Pátrání v jeho tváři bylo ostatně dost obtížné – houština tmavého vousu, jen tu a tam prokvetlého stříbrnými nitkami, mu skrývala valnou část obličeje, stejně jako dlouhé vlasy, které mu spadaly do čela, skrání a dál na ramena. Dlouho ji děsilo poznání, že si tu hřívu pěstuje nejen jako mužnou ozdobu, ale hlavně proto, aby skryl, že nemá uši.

Připravil ho o ně kdysi v Anglii kat, prý za padělky, i když matka tvrdila, že se Kelly stal obětí justičního omylu. Nu jistě, jak by ne, vždy stála na jeho straně. Ale to bylo jen dobře a Elizabeth tomu byla ráda. Na neexistující uši si časem zvykla a pak na ně zapomněla docela. Někdy ji však děsívala temná strana otcovy bytosti, o níž toho příliš nevěděla ani matka.

Děsily ji skutky, kterých se mohl Kelly dopustit. A to i přes veškerou dobrotu a lásku, které projevoval matce, jí, Elizabeth, a Johnovi, svému synovi a Elizabethinu nevlastnímu bratrovi.

Zastyděla se.

Měla bych mu být vděčná, pomyslela si. Nebýt jeho, hnily bychom s matkou v bídě v nějaké zapadlé díře jinak malebného anglického venkova. Žily bychom nejen v bídě, ale též v opovržení a v nebezpečí, protože matka se nehodlala vzdát katolické víry, a to se v anglikánské ostrovní říši neodpouštělo.

To proto se vdova Jane Cooperová vydala z anglického Chipping Nortonu na kontinent, až do daleké Bohemie, aby zde našla útočiště. Tady jí nikdo nebude předhazovat, že setrvala u katolické víry. Ba naopak.

„Říkala jsem si…, nu, však víš, jak Rudolf rád čte ty moje oslavné ódy, zejména když jsou o něm. A tak jsem myslela, že bude… štědřejší. Hlavně pochopením a laskavostí.“

Hlavně vůči tobě.

Ke Kellymu se v poslední době štěstí opravdu obrátilo zády a s císařskou nepřízní se dostavil i nedostatek peněz na další pokusy. Kelly měl bez přestání hluboko do kapsy, i když vlastnil řádku pěkných nemovitostí – těch se ovšem člověk nenají, pokud neuvažuje o prodeji, znamenají většinou jen další výdaje. A to Kelly neuvažoval. Chtěl udržet majetek pro rodinu.

Vzal nyní Elizabeth Jane za bradu a pohlédl jí do očí. Nevlastní dcera mu byla požehnáním. Dívka byla nejen výjimečně bystrá a nadaná, ale měla dobré srdce.

Chtěla mu pomoci. O upřímnosti jejích záměrů nepochyboval.

„Ach, dítě moje! To je od tebe sice hezké, ale nouze se bát nemusíme, i když mám někdy peněz pomálu! Máme přece Hrádek, mlýn a domy v Praze a také v Jílovém! Až císaři vynajdu ten elixír mládí, po kterém tak prahne, bude zase dobře!“

Vyměnili si spiklenecký pohled. Rudolf se děsil stáří, jež se přesto na jeho oslnivý dvůr vplížilo nezváno, nenápadně a skrytými zadními vrátky. Přes rameno mu nakukovala Smrt, které se císař děsil ještě víc. Ve chvílích, kdy ho z toho strachu sevřela úzkost, bývaly výkyvy jeho nálad nesnesitelné. Možná i pro něj samotného.

Kellyho už nesčíslněkrát napadlo, že by císař potřeboval spíš odbornou pomoc od lékaře než od alchymisty – proč se však touhle dobře míněnou radou připravit o dobré živobytí? Ostatně i felčarů živil císařský dvůr bezpočet. A ani oni Rudolfovi pomoci nedokázali.

Co když se u císaře začíná projevovat duševní choroba? Nebyl by první svého rodu. Něco podobného se nedávno šuškalo o Rudolfovu španělském bratranci, který zemřel za velice mlhavých okolností. Kelly si však takovou myšlenku neodvažoval ani připustit.

Rudolf je přece jednou císař!

Kelly se v myšlenkách vrátil k dávné vzpomínce.

„Ach, co se zlatem!“ rozkřikl se na něj Rudolf, když před ním alchymista jednou z bezcenné hroudy obratně vykouzlil ryzí kov. Císař tehdy netušil, že zůstane pouze u tohoto jediného úspěšného pokusu. A netušil, nebo tušit nechtěl, že jeho zadlužená pokladna bude zlato potřebovat čím dál naléhavěji.

„Tohle svede každý podomní kejklíř! Mládí kdybys uměl přičarovat! Elixír kdybys svedl vykouzlit, který vrátí tělu svěžest mládí a duchu jeho jiskru. Nápoj, který zastaví čas.“

Ne nadarmo Kelly vypomáhal v apatyce. Přiučil se tam mnohému, to bylo ještě v Anglii. A tak mu nedalo velkou práci namíchat účinné tonikum, které v Rudolfovi na nějaký čas navodilo pocit navracejících se sil.

A tím to celé začalo.

Závratná kariéra, kterou si šikovný magistr Kelly tak pečlivě pěstoval u císařského dvora v Praze, ovšem začínala zvolna, zato nebezpečně brát zasvé. Nu co, ještě je tu dvůr pana Viléma z Rožmberka, který si s tím císařským co do okázalosti příliš nezadá. Nebylo by to poprvé, co by se tam Kelly uchýlil. Pan Vilém je mocný, a hlavně štědrý a uznalý velmož. Alchymii propadl dávno a Kellyho si váží.

Nyní by však bylo těžší utíkat se pod Rožmberkovu ochranu než kdysi, před léty. Kelly už není sám jako tenkrát, když prchl do Třeboně. Má manželku Jane a dvě děti. Nevlastní Elizabeth a vlastního Johna.

Raději se rychle vrátil do současnosti. Elizabeth na něj už nějakou dobu upírala tázavý pohled.

„Půjdeme domů pěšky, co říkáš?“ navrhl dceři po chvilce mlčení.

„Jako obvykle?“ zaradovala se.

„Jako obvykle,“ přitakal s úsměvem.

Často spolu takhle chodívali z Pražského hradu, kde Kelly provozoval svá kouzla a kde Elizabeth na rozdíl od něj začínala být vítanějším hostem. Císař Rudolf, ať už byl, jaký byl, dovedl poznat, a hlavně ocenit talent. Neuniklo mu, jak nadaná je Kellyho nevlastní dcera, a rád naslouchal jejím literárním pokusům. Byl-li tedy v dobrém rozmaru, což se v poslední době zrovna říci nedalo.

Chodívali tedy spolu domů, Elizabeth Jane a její nevlastní otec, císařský dvorní alchymista a mág magistr Edward Kelly. Loudali se Malou Stranou dolů k Vltavě, chvilku okouněli na říčním břehu, pozorovali čilý ruch na řece a pak se vydali přes Kamenný most dál. Někdy zašli na Staroměstský rynek, podívat se na trh, jindy se zastavili na Ovocném trhu a potom pokračovali dál přes Koňský trh domů na Nové Město.

Měli rádi tu dlouhou procházku, při níž se těšili z krásy Prahy. Na koních či v nosítkách se na ni vydali pouze za nepříznivého počasí.

I nyní si zvolili stejnou cestou, ponořeni do svorného mlčení, které je spojovalo, i když se každý v duchu obíral něčím jiným.

Kelly nevnímal krásu probouzející se jarní přírody a rozkvétajících petřínských strání, neboť se propadal do neradostných myšlenek, které jako by každým krokem ještě temněly. Doposud se obratně a šikovně vyvlékl z každé, i té nejnebezpečnější situace. Ba ještě z ní dokázal vytěžit. Tentokrát se nicméně nedokázal zbavit neblahého tušení, že se schyluje k něčemu tragickému. Nevěděl proč, nechápal, odkud se ten depresivní pocit bere, ale věřil mu, jako podobným vnuknutím věřil pokaždé.

Dalo se to ostatně celkem logicky vysvětlit – na císařském dvoře se schylovalo k pořádné bouři, a to se neobejde bez nepříjemných následků. Habsburské příbuzenstvo vytvářelo na Rudolfa čím dál větší nátlak, aby se už konečně oženil. Stejně tak na něj naléhala jeho krásná milenka Kateřina Stradová, jenže ta chtěla, na rozdíl od Rudolfovy vznešené rodiny, aby se oženil s ní. Vždyť mu už dala pět dětí a šesté čeká.

Proto také dnes došlo k té ošklivé scéně, zatím nejbouřlivější z celé řady četných výstupů, které byly v poslední době v Rudolfově císařské domácnosti na denním pořádku. Kateřině, hraběnce z Rosbergu, kolovala v žilách vášnivá italská krev a císař Rudolf už dávno proslul svou prchlivostí.

Elizabeth vrhla na otce kradmý pohled. Tušila asi, co se mu honí hlavou, ale na nic se ho nevyptávala. Raději rychle utekla do svého vysněného světa. Byl plný veršů, melodických slůvek a krásných věcí, snů tak křehkých, že by se rozplynuly, zmínit se o nich nahlas. A proto raději také mlčela.

Nakrátko se zastavili na Kamenném mostě a pozorovali vzedmuté vody kalné Vltavy.

„Zastavíme se na Staroměstském rynku?“ zeptala se Elizabeth s nadějí v hlase.

Kelly se usmál a přikývl. „A koupíme tam něco pro maminku a pro malého Johna.“

Elizabeth k němu vzhlédla, v očích radostné ohníčky. Věděla totiž, že ani ona nepřijde zkrátka.

•

„Zase se hádali.“ Elizabeth se natáhla a z velké stříbrné mísy si vzala další kousek hovězí pečeně. Na jídle šetřit nemuseli, stejně jako na ničem jiném. Tedy alespoň zatím. Otci plynuly z císařské pokladny slušné příjmy. Prozatím. I když měl jinak vždycky hluboko do kapsy a hlavně na ty jeho pokusy se mu peněz nikdy nedostávalo. Rudolf se je navíc podle všeho zdráhal nadále tak štědře podporovat, nedostávalo-li se mu kýžených výsledků.

Kelly však na rodině nikdy nešetřil.

„Kateřina pak práskla dveřmi a někam zmizela a Rudolf…“

Jane blýskla po dceři nesouhlasným pohledem. „Jeho Milost bys měla říkat císaři Rudolfovi. A Kateřina di Strada je hraběnka! Hraběnka z Rosbergu!“ Dceru téměř okřikla.

Dalším nesouhlasným pohledem obdařila manžela. Alespoň Kelly by měl mít víc rozumu! To on je s Elizabeth u císařského dvora, to on by jí měl vysvětlit, co se sluší a patří! Bral všechno na lehkou váhu, na rozdíl od Jane. Někdo musí být v rodině ten rozumný! Nevěřila císaři Rudolfovi. Byl vrtkavý a nevyrovnaný. Dovedl být laskavý a roztomilý, téměř jako dítě, které touží po láskyplné pozornosti, vzápětí se však proměnil v krutého tyrana a pak dával všem znát moc svého císařského majestátu.

Jane svého manžela oddaně milovala, milovala Edwarda Kellyho, toho kouzelníka, který jí učaroval a kvůli němuž by šla na kraj světa. Milovala ho láskou, jakou nikdy nepocítila ke svému prvnímu manželovi. Následovala Kellyho poslušně až sem, i když ji do Čech přivedly i jiné důvody, hlavně volnost vyznávat katolickou víru.

Cítila však, že nyní by neměla pouze poslušně přikyvovat – Kellyho závislost na císařském dvoře se jí začínala zdát nebezpečná. Už nebyli sami – měli nejen Elizabeth, ale také Johna a museli na ně myslet.

Císaři Rudolfovi se prostě věřit nedá. Nedá se mu věřit jako nikomu, kdo nemá všech pět pohromadě, a podle toho by se měla Kellyho rodina zařídit. Jane se poděšeně ohlédla, jako by tu tajnou myšlenku mohl někdo zaslechnout nebo ji vyčíst z její tváře.

Rychle ji potlačila až někam na dno podvědomí. Avšak i u pražského císařského dvora kolovaly zvěsti o značně výstředním chování některých Rudolfových příbuzných, které by u méně vznešených osob jistě získalo méně elegantní nálepku. Tak třeba Rudolfův bratranec, ten španělský princ, který zemřel za záhadných okolností, byl prokazatelně šílený, ospravedlňovala Jane v duchu své rouhačské úvahy.

Edward ji pobaveně pozoroval a nyní, když se jejich pohledy setkaly, se na ni usmál. On jí to tajemství z tváře dávno vyčetl, jak také jinak.

Právě schopnost proniknout až na dno lidských duší, nahlédnout do skrytu srdcí, mu dala vyniknout v jeho profesi. To proto byl tak dobrý mág, ne pro nějaké čáry.

Jane cítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Rychle sklopila oči a rozpačitě se obrátila k synkovi: „A ty koukej jíst, Johne! Taková dobrá pečínka, a ty ji jenom honíš po talíři!“

Chlapec poslušně odložil dřevěného koníka, kterého mu otec s Elizabeth přinesli z trhu, a pustil se do jídla.

Kelly si odlomil kousek vypečeného chleba, ale jen si s ním pohrával v prstech. „Elizabeth má pravdu, zase se pohádali. Hraběnka Stradová chce, aby se Rudolf konečně rozhoupal k činu a oženil se.“

„To chce i Rudolfova rodina,“ namítla Jane.

„To ano. Jenže ti mu vybrali jinou nevěstu,“ upřesnil Kelly.

„Prý Isabellu Claru?“

„Ano, tu španělskou infantku a Rudolfovu sestřenici. I když padla i jiná jména. Není však zase tak lehké najít urozenou dámu, která by byla politicky odpovídající partie, dobrá katolička a Rudolfovi by se nepříčila.“

„Myslíš, že si ji někdy vezme? Kateřinu?“ zeptala se Jane zvědavě. Na titul hraběnka nyní pozapomněla i ona, stejně jako na ostražitost.

„Kdo ví?“ pokrčil Kelly rameny. „Jeho rozhodnutí jsou dost nevypočitatelná. Řekl bych, že čím dál nevypočitatelnější.“

„Mohlo by to být… nebezpečné,“ upozornila ho opatrně Jane. Její manžel už jednou skončil v císařských kobkách, ale pak ho Rudolf s omluvami propustil.

„Nepodceňuji tuhle situaci.“

„Třeba bychom mohli odjet na nějakou dobu na venkov.“

„Možná.“

Elizabeth zpozorněla. Řeči o Rudolfově možném sňatku ji přestaly bavit. Bylo to pořád stejné. Zato poslední matčina slova v ní znovu probudila pozornost. Nechtěla odjet z Prahy. Nechtěla hlavně od císařského dvora. Co jí sešlo na nějakých hádkách! Matka viděla nebezpečí všude!

Jen císař Rudolf mohl popřát sluchu jejím básním. Jen u jeho dvora se může prosadit, ne na jejich venkovském dvorci!

„Chci zůstat v Praze,“ pronesla pevně, v očích bojovnou jiskru.

Kelly se na ni překvapeně zadíval. Někdy jako by mu brala slova z úst. Ani on nechtěl z Prahy.

„To já také!“ přidal se k ní.

A Jane Kellyová pochopila, že tuhle partii zase jednou prohrála.

•

Kateřina Stradová ležela na lůžku, tvář opuchlou od pláče. Dítě se v ní pohnulo, tak se překulila na bok a pak na záda. Kdyby tak mohla alespoň usnout! Spát a na všechno tohle zapomenout! Na Rudolfovy nesplněné sliby, na tu jeho roztomilou excentrickou liknavost, která ji už přestávala bavit. Spánek se jí však vyhýbal.

Upřela pohled do nařaseného baldachýnu nad lůžkem. Ten habsburský erb vyšitý do těžké tkaniny už znala nazpaměť.

Fulget caesaris astrum. Nechť září císařova hvězda! To bylo moto Rudolfa II. Habsburského.

Odkudsi k ní dolehl tlumený ženský smích a pak hudba. Dole v paláci se otevřely dveře a do chodby se vylil hlahol z hodovní síně. Kdosi zanotoval laciný pijácký popěvek, do něhož se propletl opilecký smích, a něčí ochraptělý hlas křikl po služebném děvčeti oplzlou obhroublost.

Rudolf II. se baví. Císař se baví jako obvykle, když se vyskytnou nějaké problémy, jako pokaždé, když na něj dolehnou starosti, jako vždy, když se po něm něco chce.

Byl to jeho únik a Kateřina to zpočátku chápala, a proč si to nepřipustit, podobné Rudolfovo chování podporovala. Bylo to… výhodné.

Postavila se na jeho stranu proti té bigotní habsburské rodině, která chtěla, aby Rudolf tancoval, jak budou oni pískat. Jenže nyní se nějak všechno zvrtlo a obrátilo proti ní. Rudolf totiž nechtěl tancovat ani tak, jak pískala ona.

Kateřina vztekle zaťala nehty do polštáře. Uplakaný žal ji rázem přešel, vystřídán žhavou vlnou vášnivého hněvu.

Byla skoro ještě dítě, když jí učaroval tenhle mužný, mocný a okouzlující císař, u něhož byl Kateřinin otec Giacomo správcem starožitností a uměleckých předmětů, té vyhlášené kunstkomory. Matku Kateřina tehdy už dávno neměla a otec se po manželčině smrti zcela soustředil na vlastní kariéru u dvora a na hromadění majetku.

Někdy otce podezírala, že ho císařův rostoucí zájem o jeho krásnou dceru těšil, a to z jednoho jediného důvodu – znamenalo to upevnění jeho postavení u dvora. A pak, otec vždycky kupčil s city. Kateřina i nyní, po tolika letech a po tolika zkušenostech, zrudla rozpaky – její otec investoval získané peníze do vykřičeného domu. Bordello si pořídil za značné obnosy, jež mu plynuly z císařské pokladny – mimo jiné proto, že se jeho dcera Kateřina stala císařovou milenkou.

Raději se rychle vrátila ke vzpomínkám na první chvíle s Rudolfem. Podlehla jeho dvoření, jeho sladkým slůvkům a štědrým darům, okouzlujícím lichotkám, které opíjely víc a rychleji než silné uherské víno, jímž ji tak rád hostil.

Zpočátku to bylo krásné. Vyhřívala se na výsluní císařovy lásky – tehdy se alespoň domnívala, že jde o lásku. Pozdvihl ji k sobě. Pozval ji na Pražský hrad. Stala se jeho nekorunovanou císařovnou. A byl štěstím bez sebe, když mu oznámila, že čeká dítě.

Tehdy ještě netušila, jak vrtkavé jsou jeho nálady, nevěděla, jak rychle se jednoho dne začne měnit nadšení v rozladění. Jeho rádci to dobře skrývali za kouřovou clonou dvorské etikety.

Rudolf rychle vystřízlivěl z rodičovské pýchy, zalekl se své otcovské zodpovědnosti. Na celé týdny se kamsi vytratil. Jak zjistila později, uchýlil se do zámku v Brandýse nad Labem, svého oblíbeného sídla a útočiště, kam mizíval před světem. A kam neměla nepozvána přístup.

Rudolf tam totiž nebýval sám. I to zjistila později – s jak škodolibou a radostnou jiskrou v oku se s ní dámy od císařského dvora o tohle poznání podělily!

Císař Rudolf se v brandýském zámku neuzavíral před světem, aby se zde věnoval hluboké kontemplaci a řešení státnických otázek a narůstajících politických problémů. Prohýřil ty dny a ulehčení vladařského břemene hledal v náručí některé příslušnice svého početného fraucimoru – jak se jen mohla tak naivně domnívat, že ty své ženské zapudí, připoután ryzím citem k ní, ke krásné Kateřině Stradové, hraběnce z Rosbergu a matce svého prvního dítěte. Právě toho se Rudolf nejvíc bál – připoutání.

Na jednu stranu se mu ani nedivila. Chápala ho a svým způsobem ho chápe dodnes. Rudolfa se snažili spoutat od dětství – výchovou, rodovým odkazem, zasnoubením a výhledově manželstvím, všemi těmi povinnostmi a závazky.

To Rudolfova matka Marie Španělská tvrdě a neústupně prosazovala, aby Rudolfa poslali na vychování do Španělska, k jeho královskému strýci Filipovi. Maxmilián Habsburský měl zase jako otec s Rudolfem svoje plány. Rudolf tak odnepaměti až příliš často slýchal slůvko musíš. A slýchal ho pak ještě častěji, když otec povolil synův odchod do Španělska. Ustoupil manželce Marii jednak proto, že ho unavovaly věčné hádky, jednak z jiného, skrytého důvodu.

Španělský strýček Filip II. se nechal slyšet, že by Rudolf mohl jednou dosednout na španělský trůn po něm. Proč si něco nalhávat – Filipův jediný syn Carlos byl chorý. Duševně chorý. A tak padl los na Rudolfa jako na možného následníka, ovšem za jistých podmínek. A právě s těmi podmínkami se Rudolf potýkal dodnes.

Pobyt ve Španělsku ho poznamenal na celý život, i když se pak vrátil zpátky do Vídně.

Nevěřil nikomu. Nechtěl žádné závazky. Nehodlal už nadále tolerovat slůvko musíš.

Teď si mne musíš vzít! Tenkrát, když čekala jeho prvního syna, tu větu vyčetl z Kateřininých očí. Neodvážila se ji sice vyslovit nahlas, ale i její upřený, žadonící pohled stačil. Nenáviděla se potom za to, že se nedokázala lépe přetvařovat.

Její císařský milenec se však tehdy vrátil a ona mu odpustila. Ještě pořád ho milovala – a navíc si uvědomila, že jí nic jiného nezbývá.

Otec tenkrát přejel odsuzujícím pohledem její zaoblující se postavu, v očích náhlé poznání a s ním i jistý odsudek.

Kateřina se při té vzpomínce ošklivě ušklíbla. Ach, on je ten pravý, kdo ji může soudit! To on výhodně investoval do vykřičeného domu! Její úctyhodný tatínek, ten císařův věhlasný antikvář, vlastní v Praze bordello.