Přeložila Jana Vlčková

TELL ME

Text copyright © 2021 by Theresa Weir
All rights reserved.
This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com,
in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Vlčková, 2023

ISBN 978-80-242-9605-0

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

KAPITOLA 43

Autorčina poznámka

Poděkování

KAPITOLA 1

Čtyři turistky kráčely jedna za druhou po úzké prošlapané stezce Pacifické hřebenovky v jižní Kalifornii, Emerson šla jako poslední v řadě. Vzduch byl chladný, ale slunce pálilo. Odněkud se ozval neviditelný pták. Vítr zněl dutě, vyl v opakovaném rytmu, který sílil, pak slábl, sílil, slábl. Emerson si představovala obrovský kráter, v jehož rozlehlém prostoru zvuk větru víří v podobě temného mraku. Občas jí připadal skoro legrační, jako když se malé dítě schová pod prostěradlo, hraje si na ducha a vydává strašidelné zvuky. Hú hú húúú. Její mladší sestra dělala přesně to samé a snažila se ji vylekat. Emerson předstírala, že se bojí, a sestřička se smála.

Kdysi se od někoho dozvěděla, že zvuk může člověka skutečně fyzicky zranit. Přemýšlela, jestli je to pravda. Mohla by to být lež. Prý se tomu říká infrazvuk. Ale v patnácti už nebyla dítětem, rozhodně byla dost stará, aby věděla, že dospělým se nedá vždycky věřit, že mluví pravdu. Všichni lhali, hlavně její matka.

I když se téhle túry účastnila z pouhé povinnosti, nemohla ignorovat, jaké reakce v ní vyvolává prostředí, v němž se nedobrovolně ocitla. Několikrát se jí stalo, že když uviděla hluboké kaňony a stále zelené stromy vysoké jako některé z budov v centru Los Angeles, cítila, jak jí v hrudi rozkvétá úžas nad tím vším. Nad hlavou se jí klenulo chrpově modré nebe bez jediného mráčku. Fascinovaly ji úzké stezky plné zákrut, kde nastavovala tvář větru, který jí čechral dlouhé vlasy, nadzvedl je a pak jí je pleskl zpátky do obličeje. Obdivovala strmé a divoké pěšiny, průzračné potoky, malá zvířátka pospíchající do bezpečí.

Většinou pochodovaly mlčky, občas míjely oblasti, kde po lesním požáru zůstaly ohořelé kmeny stromů a stále to tam bylo cítit po kouři, přestože jejich průvodkyně tvrdila, že zde hořelo před více než rokem. Mezi mrtvými stromy tančily na štíhlých stoncích žluté a purpurové květy a nějakým zázrakem se jim dařilo odolávat větru. Ale ani dechberoucí půvab krajiny nedokázal rozptýlit její mrzutost. Nesnášela to tady. Že je závislá na mobilu? No a co? Určitě existují horší závislosti. Nikdy nevyzkoušela drogy, jako je extáze, pervitin nebo LSD, přestože téměř každý jejího věku už s něčím podobným alespoň jednu zkušenost udělal. Rodiče by měli být rádi, že je tak hodné dítě.

„Považuj to za prázdniny,“ radila jí matka.

Jak stálo v lesklé brožuře, pobyt v Kaleidoskopu je něco jako luxusní dovolená, včetně skvělého jídla a gurmánských pochoutek připravovaných nějakým slavným šéfkuchařem. Byl tam také bazén, ve kterém mohli plavat, což bylo hezké, mohli si kreslit a číst. Ale nebyly tam televize a nesměli používat žádná elektronická zařízení. Zato se museli účastnit skupinových aktivit, které Emerson nesnášela se vší vášní, kterou dokázala vyjádřit řečí svého těla. A teď, když byli na tom pekelném místě týden (zamčení), se museli zúčastnit třídenního výletu – protože největší atrakcí Kaleidoskopu je zdejší nádherná příroda. Ta-dá! Přesto si pořád připadala jako ve vězení a výšlap do hor pro ni byl nařízenou disciplínou.

I když v ní neustále vřel vztek, zmocňovala se jí nervozita z nadcházející noci a tajně žasla nad krásou kolem sebe, vkrádala se do ní nuda. Přistihla se, že bezmyšlenkovitě sahá po mobilu. A přestože po něm neúspěšně sáhla snad dvacetkrát od té doby, co opustila parkoviště u stezky, kde je vysadil týpek z Kaleidoskopu, pokaždé ji zaplavila panika, že ho ztratila, než si vzpomněla, že jí ho vzala máma.

Jo, asi má problém. No a co?

Mohli jí ten telefon na týden schovat. Nebo celá rodina mohla jet společně kempovat a mobily nechat doma. Zadarmo. Ona rázné opatření nepotřebovala. Rozhodně si nevypěstovala kritickou závislost na sociálních sítích.

Kritická závislost. Obrátila oči v sloup. Neviditelný pták dál křičel.

Je to ten samý? Nebo jiný? Mohou ptáci pronásledovat lidi? Skoro to vypadalo, že se s nimi snaží komunikovat. Vzpomněla si, že kdysi slyšela o nějakém ptákovi v amazonské džungli, který ztracené lidi schválně lákal, aby šli špatným směrem. Lidé následovali jeho hlas a mimoděk zabloudili hlouběji do divočiny. A už je nikdy nikdo neviděl, ani o nich neslyšel. Třeba je tohle hodný pták, který se ji pokouší varovat před nebezpečím.

„Co se mi snažíš říct?“ zakřičela na něj.

Pták ji ignoroval.

Zato ostatní se otočily a podívaly se na ni. Pokrčila rameny. Otočily se zpátky, sevřely v rukách popruhy batohu a pokračovaly v bezmyšlenkovité chůzi, tři rozmrzelé dívky a osoba, která se couráním po horách živila. Tou osobou byla Janet Ravenscroftová, zaměstnankyně Kaleidoskopu. Měla hnědé copy, staromódní čapku a tmavé brýle a vypadala jako profesionální turistka. Nosila kožené boty, silné ponožky a větrovku, která se s každým poryvem větru nadouvala a pleskala jako vlajka. Hned na začátku jim oznámila, že prošla celou Pacifickou hřebenovku, a když nikdo nereagoval, dodala, že měří přes čtyři tisíce kilometrů a táhne se od Mexika po Kanadu.

Proč? Tahle otázka Emerson okamžitě napadla, ale nepoložila ji. Proč jste se trmácela takovou dálku?

A pak jim Janet začala vykládat, že získala Trojkorunu. Její svěřenky opět netušily, o čem je řeč, proto Janet zatřásla rukávem bundy a ukázala jim široký stříbrný náramek na zápěstí. Měl na sobě měděný trojúhelník.

„Získat Trojkorunu znamená, že jste zdolaly tři nejdelší turistické trasy ve Státech,“ vysvětlovala. „Pacifickou hřebenovku, Appalačskou stezku a Stezku kontinentálního rozvodí. Dohromady měří skoro třináct tisíc kilometrů.“

Obdivně vydechly. Žádnou z nich to sice nezajímalo, ale nechtěly být nezdvořilé. Život dospělých je občas tak nudný a divný. Když si vzpomene, z čeho všeho jsou na větvi…

Další dvě dívky byly „nejky“, nejlepší kamarádky na život a na smrt, a chodily spolu na soukromou střední školu v Palm Springs. Obě byly aktivní na YouTube, ale blonďatá Portia Devineová měla víc sledujících, možná proto, že jejím otcem byl slavný herec Phillip Devine. Což je divné, když o tom tak přemýšlí. Nikdy ji nenapadlo, že chlápek, kterého sleduje v kině a cpe se při tom popcornem, má dítě a opravdovou rodinu, nejenom tu „jako“, kterou vidí na plátně. Na akční filmy sice moc nebyla, ale věděla, kdo to je, a viděla jeho záběry v nebezpečných situacích. Ano, samozřejmě to byla fikce. Visel z útesů, skákal z helikoptér, zachraňoval lidi z hořících budov. Takové ty věci. Věci, se kterými se nedokázala ztotožnit, ale dokázala si představit, že je dělá její otec – její skutečný táta, ne její otčím.

Vítr udeřil tak prudce, že jí málem vyrazil dech a vytrhl ji z denního snění. Jako by ji jeho náraz připravil o všechen vzduch. Portia zaječela, když jí z hlavy odfoukl modrozelený šátek. Všechny čtyři sledovaly, jak se vznáší nad korunami stromů a mizí jim z dohledu. Šátky dostaly k uvítacím batohům. Byly celkem roztomilé a opatřené logem centra – kulatým se stále zelenými stromy. Ústraní. Letovisko. Tohle jsou slova, která se používala v centru pro závislé. Emerson netrvalo dlouho, aby pochopila, že tenhle spolek nesmějí nazývat pravým jménem – léčebnou pro závislé. Bylo to v příkrém rozporu s dojmem, který se toto místo snažilo vyvolat.

Jak se zvyšovala nadmořská výška, teplota stále klesala. V jednu chvíli se zastavily, aby si oblékly mikiny. Ty také ladily a měly logo „letoviska“. Zapnuly si je na zip, nasadily si kapuce, vytáhly pití a svačinu. Chvěly se zimou. Popotahovaly.

Po vedru v San Bernardinu měl být studený vzduch příjemný, ale připadalo jim to jako další urážka a nespravedlivý trest. Náhle si před sebou připadaly jako nahé a upadaly do rozpaků, a tak všechny sáhly po mobilech, které tam nebyly.

Překvapilo ji, že nemají stezku jenom pro sebe. Očekávala, že tu budou jenom ony a příroda. Ne. Byli tu i jiní, a to ji znervózňovalo. Doslechla se, že touhle dobou celou stezku moc lidí nechodí. Bylo moc velké horko. Většina turistů vypadala, jako by šli už celou věčnost, hodně z nich odstartovalo v Mexiku. Měli opotřebovanou výstroj, oči se jim skelně leskly, pohorky se trhaly a některým z nich vykukovaly prsty. Pohybovali se jako zombie a působili dojmem, jako by dočista zapomněli, proč se na takovou štrapáci vůbec vydali. Jeden chlapík, se kterým se daly do řeči, tvrdil, že chce zhubnout. Jiní, jako Emerson a její skupina, se trmáceli po horách, aby byli z dosahu internetu. Někteří se zase potřebovali oprostit od světa. A horské túry zjevně prospívaly lidem, kteří utrpěli nějaké trauma nebo ztrátu. Emerson by zajímalo, jestli to není pravý důvod, proč ji sem rodiče poslali. Třeba to vůbec není kvůli mobilu. Možná se domnívají, že potřebuje víc času na zotavenou. Ale od střelby ve škole utekla spousta let. Je v pohodě.

Znovu se zastavily, tentokrát na mýtině. Hlína pod jejich nohama ztvrdla na kámen, udusaná nesčetnými podrážkami bot, které tudy prošly za týden, měsíc nebo rok. Čtveřice se krátce zastavila u dřevěné cedule s uvedeným počtem kilometrů, která ukazovala směrem k dalšímu pozoruhodnému místu na stezce. Součástí bylo i jejich současné převýšení – 2 438 metrů. K dřevěné značce byly připevněné vybledlé fotografie lidí, kteří se na stezce ztratili. Zalaminované stránky byly zažloutlé a ošlehané větrem. Vypadaly staře. Jsou tihle turisté stále nezvěstní? Nebo se našli a nikdo se nevrátil, aby fotografie odstranil? Nejspíš to tak bude. Protože proč se zbytečně namáhat?

Čtveřice pocítila větší nebo menší strach a bez řečí se k smutným obrázkům otočila zády. Emerson si všimla, že Janet sklání hlavu a dívá se na mobil.

Dívá se na mobil!

Přesně tak, přátelé.

„Zdá se, že vy sama máte problém,“ poznamenala Portia.

Emerson vyprskla údivem. Pořád se nemohla rozhodnout, jestli má tu holku ráda nebo ne, ale Portia měla koule, to se jí musí nechat.

Janet přidržela prst na displeji. „Oukej, vypnuto.“ Zastrčila telefon a zatvářila se zahanbeně. Všechno na ní křičelo, jak moc se za svoje počínání stydí. „Jenom jsem aktualizovala naši polohu,“ hlásila.

No jasně.

Janet se posadila na kládu a zaměřila se na JoJo McGrathovou. JoJo vypadala nesvá, rozhlížela se a dívala se přes rameno, jako by čekala, že se každou chvíli někdo objeví.

„Pověz mi, jak se cítíš, JoJo,“ vyzvala ji Janet.

Proboha. Emerson se musela ovládnout, aby otráveně nezakoulela očima. Psychoterapie. I tu důvěrně zná.

„Myslím si, že to nezvládnu,“ přiznala dívka.

Byla dokonale nalíčená jako od profesionálky, hotové umělecké dílo. Těžko hádat, jak vypadá bez make-upu. Zvláštní, ale Emerson doufala, že po výpravě do hor bude mít v této záležitosti jasno. Právě teď měla Jojo víčka orámovaná silnou černou linkou, obočí vzorně upravené, k tomu připočtěte asi dvacet dokonalých pih a tvářenku se třpytkami na lících. Když jste s ní mluvili, bylo těžké odtrhnout od ní zrak nebo se soustředit na to, co říká, protože její tvář působila jako úchvatná maska. Jak to vůbec dokázala? Nejspíš nadpřirozenými schopnostmi.

Existují dva druhy traumatizovaných lidí: ti, kteří si terapii mluvením oblíbili, a ti, kteří se jí chtěli jednoduše prokecat. Emerson v rámci psychoterapie plácala nesmysly a byla na to pyšná.

„Tohle nezvládnu,“ fňukala JoJo. Oči se jí leskly. Opatrně si setřela slzy dlouhým růžovým nehtem, aby si nerozmazala linky a řasenku. „Na internetu nabízím lekce líčení,“ vzlykla. „Mám přes milion sledujících. Je to byznys, ne něco povrchního, čím se jenom bavím.“

Přesto může neustálé natáčení nových příspěvků člověka unavit. Emerson byla ráda, že nemá miliony odběratelů. Ale chápala to. Tedy ne potřebu líčit se uprostřed divočiny, ale ztrátu něčeho, díky čemu se člověk cítil důležitý.

„Chci tím říct,“ pokračovala JoJo, „že mám pocit, jako bych právě teď neexistovala. Jako by mě někdo připravil o identitu. Je to hrozné.“

„Je to pochopitelné a dalo se to čekat,“ přikývla Janet. „Ale naše osobnost je mnohem pestřejší, a to platí pro všechny. Tohle není o změně lidské podstaty, ani vás nechceme odtrhnout od vašeho života. Jde o to poskytnout vám příležitosti rozšířit si obzor.“ Opřela se lokty o kolena a sepnula ruce.

Přímo ztělesněná upřímnost.

„Někteří lidé, kteří projdou naším programem, se navracejí do svého starého života, aniž se v něm cokoliv změní,“ pokračovala Janet. „Jiní si odnesou ponaučení a nežijí pouze online. Tady jde o to, aby byl váš život různorodější, ne abychom vás o něco připravili.“

Předem naučený proslov. I ty Emerson důvěrně zná. Zřejmě je to něco, co si Janet pro podobné chvíle nastudovala a zapamatovala. Emerson si něco podobného přečetla v brožuře Kaleidoskopu. Přesto se v Janetiných slovech skrývalo dost pravdy na to, aby Emerson přinesla mírné uklidnění. Přikývla na souhlas.

Povzbuzující rozhovor skončil, posbíraly si věci a pokračovaly v túře. Zatím si všechny vedly docela dobře, ale o hodinu později si začaly stěžovat. Všechny tři, včetně Emerson, hlásily, že je bolí hlava, nohy a pálí chodidla.

„Dnes jsme nedošly tak daleko, jak jsem doufala,“ posteskla si Janet, „ale můžeme se tu na noc zastavit.“

Dívky se nervózně podívaly jedna na druhou.

„Uvidíme, jestli najdeme vhodné místo mimo stezku,“ dodala Janet.

Odbočily do lesa, a nakonec dokráčely na mýtinu. Byla tam rovná holá půda s ohništěm z vyskládaného kamení. Janet se rozhlížela kolem sebe s rukama v bok. „Tohle vypadá dobře. Jsme blízko stezky, ale nikdo nás tu neuvidí.“

„Myslíte, že by se nám mohl někdo pokusit ublížit?“ zeptala se Portia.

„Nechci tě strašit, ale už se přihodilo, že na této stezce došlo k napadení. Stává se to velmi vzácně a obětmi bývají lidé, kteří putují sami, takže bych se ničeho nebála, ale zároveň bych zachovávala opatrnost.“

JoJo tiše zasténala a Emerson si pohrávala s prstýnkem, který vždycky nosila.

Dokud bylo světlo, postavily si tři stany – kamarádky se dělily o jeden, Emerson a Janet měly každá svůj. Jakmile s tím byly hotové, rozřízly balíčky s dehydrovaným jídlem a vysypaly je do čtyř plechovek s vodou, aby je ohřály nad maličkým vařičem.

„Kéž bych si mohla udělat fotku našeho jídla a dát ji na Instagram,“ posteskla si nešťastně JoJo.

Všechny s ní souhlasily, dokonce i Janet.

Bylo zvláštní, že cítily potřebu podělit se o to, co zrovna dělají. Jako by sdílení učinilo je samotné i zážitek skutečnějšími. Jak divný musel být život před internetem a mobily. Emerson si to nedokázala ani představit. Znala lidi, kteří to zažili. Například její matka. Muselo to být hrozné.

Když dojedly, nezbývalo jim nic jiného než sedět u ohně. Zpočátku to byla nuda, ale pak Portia začala mluvit o tom, jak měla ve dvanácti ošklivou autonehodu.

„Umřela mi kamarádka,“ povzdechla si.

Emerson usoudila, že bude své otevřenosti později litovat, ale tma a vyčerpání ji zbavily neklidu. Kromě toho se s těmito lidmi už nikdy neuvidí. Až se vrátí domů, nebude se s nimi muset vídat ve škole ani ve svém skutečném životě, proto pro ni nebylo těžké podělit se s nimi o něco, co nikdy nikomu dobrovolně neřekla. Vyprávěla jim, jak přežila střelbu ve škole. Prozradila jim jméno školy i to, kolik jí bylo let. „Nejspíš jste o tom slyšely ve zprávách.“

„Panebože.“ Portia se objala pažemi. „Na to si vzpomínám. Muselo to být strašné. Je mi to moc líto.“

Před střelbou probíhala příprava na možnost takového incidentu. Vedení školy Emerson a jejím spolužákům tvrdilo, že výstřely nebudou znít tak, jak by očekávali. Nejspíš jim budou připadat jako něco jiného, třeba petardy. A tak se součástí tréninku pro případ napadení stal poslech opravdové střelby nahraný uvnitř školy. Byly to různé typy zbraní, jako jsou pušky a pistole, ale převažoval rachot samopalu.

Sama by neuměla říct, jestli jim poslech těchhle nahrávek pomohl. Nic z toho jim nepřipadalo jako reálná hrozba, tak jaký by to na ně mělo mít dopad? Takové věci se stávají na jiných místech jiným lidem. V den, kdy ke střelbě došlo, si během hodiny dějepisu musela odskočit na toaletu. Cestou po chodbě zaslechla nějaké bouchání, ale myslela si, že jeho původci jsou dělníci, kteří budovu opravují, a používají nastřelovací pistoli nebo něco takového.

Pak zaslechla výkřiky.

A další třesk.

Dveře se otevřely. Pan Bell, učitel dějepisu, vyběhl ven, mával rukama a z úst mu na bílou košili stékala krev. V patách se mu hnaly vyděšené děti a vřískaly. Učitel se zhroutil na podlahu. Zřítil se jako podťatý a nehýbal se.

Když už byla Emerson u toho svěřování, prozradila holkám i jméno svého biologického otce, který s ní nechtěl mít nic společného. Dostalo se jí za to kýžených projevů sympatie.

„S tím mobilem jste měly pravdu,“ kápla nakonec Janet božskou. „Prokoukly jste mě. Psala jsem kamarádce a podívala jsem se, co je nového na sociálních sítích. Taky jsem závislá.“

Emerson napadlo, jestli její přiznání není součástí terapie. Další pečlivě nacvičená slova, která je mají přimět, aby se otevřely a svěřily se?

Pověz mi.

„Co je to za prsten?“ zajímala se Portia.

Emerson zvedla ruku, aby ostatní viděly, o čem Portia mluví. „Prsten na sebeobranu. Dostala jsem ho od nevlastního táty po té střelbě. Ukázal mi, jak ho mám vrazit útočníkovi do krku, a kudy vede krkavice.“ Názorně ukázala prstem na vlastní šíji.

„Páni.“ JoJo znovu znervózněla.

Za půl hodiny si už neměly co povědět. Bylo brzy, mnohem dříve, než si Emerson obvykle chodila lehnout, ale zalezly si do stanů. Janet, aby se prospala, ostatní děvčata s odhodláním nějak přečkat noc.

Emerson rozsvítila baterku, zatáhla zip stanu a nafoukla si nevelký polštářek. Zula si boty, stáhla ponožky a džíny a vklouzla do spacího pytle. Zhasla a poslouchala, jak si Portia a JoJo potmě povídají a hihňají se. Skoro si přála být ve stanu s nimi.

Nakonec se odmlčely.

Emerson se snažila zůstat vzhůru. Napínala uši a poslouchala zvuky přicházející zvenčí, oči přivykaly tmě, ale hodiny náročné chůze na čerstvém vzduchu ji nakonec dohnaly. Usnula. Probudil ji čerstvý závan kvílícího větru, švy stanu se napínaly a volná látka pleskala. Znovu pocítila nával hněvu vůči matce a otci, že jí tohle udělali. Byla hodné dítě, a tohle byl trest.

Vítr se měnil, a pojednou zněl rytmicky, jako by zpíval. Dutě a děsivě. Zadržela dech a ani se nepohnula. Venku před stanem zablikalo světlo. A vzápětí někdo vykřikl.

KAPITOLA 2

Po třech týdnech putování po Pacifické hřebenovce se Jordan a jeho přítelkyně Deidra dostali do bodu, kdy se začali pozastavovat nad tím, co to sakra dělají. Kráčeli jako očarovaní, tupě kladli jednu nohu před druhou a túra dávno nebyla žádná zábava. Turistika by měla být příjemná, alespoň částečně, jen tu a tam s očekávaným fyzickým nepohodlím. Ale přestože si Jordan občas užíval půvab zdejší krajiny, často se upínal na nepříjemnou nutnost opustit stezku, aby si odskočil, nebo se obával příchodu špatného počasí. Těšil se, až se zastaví, prostě se už nebudou nikam trmácet, a sní hnusné jídlo uvařené na malém vařiči.

Proč se tak namáhají? Jaký mají cíl? Jenom aby někomu řekli, že to dokázali? Našli něco, co jim v životě chybělo? Možná že zpětně uvidí nějakou přidanou hodnotu, ale právě teď mu bylo příliš mizerně, než aby na to přišel. Především se soustředil, aby přežil další hodinu, zvládl další den.

V tuhle chvíli se těšili, až dorazí do města Big Bear Lake v Kalifornii. Snad to stihnou dřív, než zavře pošta. Mají tam na ně čekat balíčky. Věci, které si objednali, jako nové boty, protože ty staré už se trhaly a koukaly jim prsty. Urazili v nich pěkných pár kilometrů. Když člověk prošel celou stezku, prošlapal obvykle několik párů turistických bot. Ale Jordan se především těšil na narozeninový balíček od mámy. Doufal, že od ní dostane peníze a měkké ovesné sušenky.

Deidra to cestou už několikrát málem vzdala. Mezi turisty se vtipkovalo o tom, že tahle trasa může každý vztah utužit nebo zničit, ale ve skutečnosti to nebyl vtip. Ten jejich dostal v uplynulých týdnech několikrát zabrat, obvykle kvůli mizernému počasí. Ale oba se naučili ovládat a trpěli mlčky, anebo nadávali společně, než aby si jeden vyléval zlost na tom druhém. Přesto byla poslední noc tvrdá. Pršelo, všechno měli mokré, a teď se plahočili v roztrhaných a zablácených botách. Ani jeden z nich nemluvil, na hovor nezbývala energie. Oba se soustředili na to, aby se včas dostali do města a na poštu, v motelu si dopřáli opravdovou sprchu a vyspali se ve skutečné posteli. Jenom musí překonat tenhle den.

Zastavili se pod větvemi mohutných borovic, shodili z ramen batohy a napili se vody, kterou si nabrali z poslední bystřiny, kterou potkali, a upravili ji pomocí dezinfekční tablety. Zatímco Deidra mlčky odpočívala, Jordan si potřeboval odskočit. Když močil, všiml si v dálce oranžové skvrny. Možná je to stan.

Kdyby to byl jeho první den na stezce, asi by byl rád, že vidí stopu jiného člověka. A protože je extrovert, vyrazil by k tábořišti a představil by se. Teď je mu to fuk.

Přišla za ním Deidra a oba mlčky zírali na nepatřičně barevný flek, potom se podívali jeden na druhého. Vyčetl z její tváře vyčerpání a cítil se kvůli tomu provinile. Cítil se provinile kvůli sobě. Neměl jí co dát. Nezbyla mu žádná slova ani gesta. Mlčky si rozepnula zip u kalhot.

Před touhle túrou by zemřela hanbou, kdyby ji viděl čurat. Teď ji ani nenapadlo počkat, až odejde. Stejně jí dopřál soukromí. Jednou, až bude na tenhle den vzpomínat, by mohla pocítit stud. Anebo taky ne.

Vykutal ze sebe část svého starého já a pokoušel se rozpomenout, jaké to je družit se s ostatními. Rozhodl se podívat na táborníky, zatímco Deidře poskytne soukromí, o které nežádala. Vykročil po úzké ušlapané pěšině a všiml si, že si tihle turisté vybrali dobré místo. Ze stezky není vidět, ale je blízko.

Mýtina.

Tři oranžové stany.

Turisté většinou pokračují v cestě krátce po rozbřesku, ale slunce už bylo nějakou dobu na obloze a v kempu nebyla vidět žádná známka života. Možná ještě spí. Třeba si udělali volný den, aby si odpočinuli. Takzvané nulté dny se většinou odbývají ve městě, kde se člověk může osprchovat a doplnit zásoby.

Těkal očima kolem sebe a pokoušel se rozhodnout, jestli se má ozvat, hlasitě pozdravit a přesvědčit se, že je všechno v pořádku. Ale pak zbystřil sluch a zaslechl bzučení.

Hmyz.

Mouchy?

Bzučení doprovázelo zvláštní opakující se ťukání, které mu připadalo povědomé, akorát si ho nedokázal správně zařadit. Rozhlédl se kolem sebe, podíval se, co má nad hlavou, a potom zaměřil pozornost na nedaleké květiny. Na květech si lebedilo několik včel. Mezi stromy se prohnal vítr, spíš takový lehký vánek, a přinesl s sebou nasládlý odér rozkládajícího se masa.

Fuj.

Tady se děje něco nekalého.

Mozek mu napovídal, aby odešel, okamžitě se ztratil. Hned. Rychle. Mazej pryč!

Místo aby odešel, přistoupil blíž. Tak blízko, aby viděl drobné stínové siluety hmyzu uvězněného uvnitř stanu.

Záhada rozluštěna.

Ťukání způsobovaly mouchy, vrhající se na napnuté stanové plátno. Jak často ho stejné zvuky ráno budily? Ale to byla jedna dvě mouchy, ne stovky. A nepřidávaly se k nim včely.

„Haló?“ odvážil se zvolat. Hlas se mu třásl. „Je tam někdo?“

Jedinou odpovědí byl zvýšený pohyb hmyzu a silnější bzučení.

Ozval se znovu, tentokrát hlasitěji, a srdce mu bušilo. „Haló!“

Zaslechl nějaký zvuk, poplašeně vyjekl a otočil se. Okamžitě se mu ulevilo. Byla to Deidra, která se k němu blížila ráznými kroky a upravovala si oblečení, víc ponořená do své soukromé mizérie, než aby vnímala okolí.

„Musíme jít,“ připomněla mu.

Položil si prst na rty.

Oči jí zlostně vzplály, nelíbilo se jí, že ji umlčel. Ale vztek ji rychle přešel a vystřídal ho zmatek, protože mozek stačil zpracovat podněty a postupoval v úvahách stejně jako před chvílí ten jeho.

„Drž se zpátky,“ varoval ji. „Podívám se do toho stanu.“

Polkla a přikývla. Třeštila oči a zdála se ve střehu. Takovou ji dlouho neviděl.

Možná je to vtip. Někdo to na ně nastražil a teď je filmuje. Něco jako ve filmové sérii Záhada Blair Witch.

Zip stanu nebyl zatažený, čímž se vysvětlovalo, jak se hmyz dostal dovnitř. Jordan natáhl roztřesenou ruku, aby dosáhl na zip, a zároveň se držel co nejdál od stanu. Stáhl jezdce úplně dolů, plastové zuby se od sebe zvolna oddělovaly, dokud se plachta zcela neotevřela. Osvobozené mouchy se vznesly do vzduchu a obličej mu zahalil černý mrak. Zamával rukama, zakopl, upadl, znovu se zvedl. Neutekl, i když chtěl. Rukou si zakryl ústa a nos, přinutil se přikrást blíž a nahlédnout do stanu.

Zarazil se a zkoprnělý zůstal stát na místě. Připadalo mu, že tam stojí celé minuty, ale musely to být vteřiny. Nakonec odklopýtal stranou a pozvracel se. Když se narovnal, uviděl Deidru, jak prochází kolem něj a blíží se ke stanu s mobilem v ruce, jako by natáčela video. Copak je tohle všechno nahrané? Nefungoval mu mozek. Nevypadalo to jako něco, čeho by Deidra byla součástí.

„Nechoď tam!“ napůl vykřikl, napůl vzlykl a s hrůzou sledoval, jak odhrnula stanovou chlopeň.

Dlouho hleděla dovnitř, než se k němu otočila. „Musíme zkontrolovat ostatní stany.“ S obdivuhodným klidem přešla k dalšímu a nakoukla dovnitř. „Nikdo tu není.“ Pak ke třetímu. Napřímila se v zádech. „Tenhle je taky prázdný, ale všechny jejich věci jsou pořád uvnitř, jako by ti lidi prostě zmizeli.“

„Je tam mrtvola, viď?“ zeptal se. „V tom prvním stanu.“

„Určitě.“

„Už jsi někdy viděla mrtvého člověka?“

„Na pohřbu.“

Vytáhl mobil. „Není tu signál.“ Jeho mozek se stále snažil vypořádat s nálezem těla ve stanu. Málem se tam šel znovu podívat. Místo toho si přehrával v hlavě, co vlastně viděl. Spoustu krve, spoustu much. Mobil vedle těla. Měl si ho vzít. Ten mobil. Podívat se, jestli by se podle něj dalo poznat, kdo zde zahynul. Ne. Co když to byla vražda? Na místě činu se nesmíte ničeho dotýkat.

Vražda ne. To by bylo směšné. Útok medvěda? A kde jsou ostatní? Lidé ze zbylých dvou stanů?

„Musíme se přesunout na jiné místo a zavolat na tísňovou linku.“

Nejspíš to nechvátá. Ten člověk už nikam neuteče. Ale možná by se s Deidrou měli klidit pryč pro případ, že jim tady hrozí nebezpečí.

Deidra se vrátila ke stanu, zvedla mobil, poodstoupila o několik kroků a začala ťukat do displeje.

„Nechceš to dát na sociální sítě, že ne?“ vyděsil se Jordan.

„Možná jo. Až budeme mít signál.“

„Tohle se nedělá, Deidro.“

„Dělají to všichni.“

„My ne. Bez takového hnusu se obejdeme.“

Koho by napadlo, že jejich vztah oficiálně skončí kvůli mrtvole? Tohle by nikdy nepředpokládal.

Zaslechl šustění. Ostře se nadechl a oba se otočili k lesu. Z křoví vyběhla myš, všimla si jich, vypískla a mazala nazpátek. Vydechli úlevou a zasmáli se tomu.

Jordan zamířil pryč z tábořiště. „Pojďme odtud sakra vypadnout.“

Pospíchali po pěšině zpátky tam, odkud přišli. O hodinu a několik horských kilometrů později Deidra stále pravidelně zvedala mobil do vzduchu a pokoušela se zachytit signál.

„Mám ho!“ zvolala konečně.

Jordan se zastavil, pohlédl na telefon a zjistil, že má dvě čárky.

„Nahrála jsem svoje video,“ prohlásila vzdorovitě Deidra.

Jordan ji ignoroval. Namířil prst na displej, připravený vyťukat 911, když vtom ho vyrušilo další zašustění, podobné tomu předchozímu. Otočil se a předpokládal, že uvidí další myš. Ale ne. Byl to člověk. Vlastně dva.

„Hej, chlape,“ oslovil Jordan toho prvního. „Ať už máte namířeno kamkoliv, nechoďte tamtím směrem.“ Ukázal na cestu, kudy přišli. „Našli jsme tam mrtvolu.“

Muž se usmál. „Díky za tip.“

V ten okamžik se objevila zbraň a Jordan pochopil, že tohle je to nebezpečí, před kterým prchají, ale ironií osudu mu spěchali vstříc.

Deidra byla někde za ním. Než ji stačil varovat, zaslechl tiché lupnutí a začalo ho pálit na hrudi. Padl na zem.

KAPITOLA 3

Na dálnici se válely hromady jasně oranžové mrkve a dopravní zácpa se táhla na kilometry daleko. Detektiv Daniel Ellis mířil za šerifem okresu San Bernardino. Silný poryv větru smetl ze silnice náklaďák, z nějž se vysypala zelenina směřující do konzervárny, a uzavřel tím východní i západní pruh.

Mrkev na dálnici mu připadala směšnější než jiný rozsypaný náklad. Odkud se vzala? Kde byl cíl její cesty? Jaký se za ní skrýval příběh? Daniel netušil, proč se náklaďáky s mrkví často stávají oběťmi silného větru, ale tohle byla už třetí podobná nehoda, kterou letos zažil. Bez ohledu na to, jak a proč se to stalo, měl zpoždění, což znamenalo, že se do práce nedostane tak brzy, jak by chtěl.

Na parkovišti si dával pozor, aby postavil svoje SUV proti větru, aby mu neutrhl dveře, až je otevře. Vystoupil, vlasy mu vlály kolem hlavy, kravata a oblek pleskaly. Mimoděk se přikrčil, přimhouřil oči a zamířil k rozlehlé dvoupatrové betonové budově, kde kromě jiného sídlilo Oddělení vražd. Kráčel proti větru a pevně svíral cestovní hrnek, který mu Bo vrazil do ruky, když ráno odcházel z domu. Bo, vysloužilý detektiv a Danielův adoptivní otec, bral Danielovo zdraví a stravu za své poslání. A od chvíle, kdy Daniel utrpěl otřes mozku, se tátou připravená káva stala součástí jeho každodenní rutiny. Bo tenhle nápoj nazýval „neprůstřelný“ a vařil ho ze záhadných přísad.

Daniel vstoupil dovnitř, dvojité dveře s tvrzeným sklem se za ním zavřely a odřízly horko a hluk. Vítr na něho přestal útočit. Byla to úleva a prostor mu náhle připadal pustý. Do tváře ho udeřil chladný vzduch z klimatizace. Ze skučení větru mu zvonilo v uších. Pokusil se uhladit si kudrnaté vlasy, ale jen decentně.

Pozdravil Mabel Lennonovou, zdejší dlouholetou recepční, a usmál se na ni. Mabel byla oblečená do úhledně vyžehlené béžové košile se zlatým odznakem na kapse. Na oddělení pracovala čtyřicet let a až půjde do důchodu, bude mu chybět.

„Vypadá to na zajímavý den,“ poznamenala. „Kdykoliv začne foukat Santa Ana, dějí se podivné věci. Slyšela jsem, že v horách došlo k únosu mimozemšťany.“

Nebyl si jistý, jestli chce vědět, o čem mluví. Zvažoval, že se zeptá, ale pak ho napadlo, že to stejně brzy zjistí. Možná o nic nejde. Policisté pracující v noci jsou stejně jako noční sestry pořádně pověrčivá banda.

Prošel bezpečnostní kontrolou a detektorem kovů a potom posbíral svoje věci z plastového boxu na druhém konci dopravního pásu. Většinou pokračoval po schodech a dnešní ráno nebylo výjimkou. Rychlým klusem po požárním schodišti z cementových bloků vystoupal do druhého patra, ozvěna jeho kroků se rozléhala. Těžké dveře za ním zapadly s tupým zaduněním. Na chodbě ve druhém patře ho zastavila velitelka divize, kapitánka Edda Morrisová. Z místa, kde stáli, viděl skrz skleněnou stěnu do Oddělení vražd. Všichni byli v akci a vypadalo to jako nacvičený balet. S hrnky s kávou v ruce mířili k pracovním stolům, monitorům a vyzvánějícím telefonům, připraveni podívat se, co se přes noc odehrálo a co budou muset upřednostnit. Obvykle zahájil den brífinkem a sdílením informací. Dnes to nebude jiné.

„Viděl jste tu šílenost, co poletuje po sociálních sítích?“ zeptala se ho Edda.

Aha, tak o tomhle mluvila Mabel.

Edda pracovala na vraždách třicet let a většinu té doby strávila tady, na okrsku San Bernardino. Ve svém oboru se vyznala a Daniel se od ní hodně naučil za ty tři roky, co pod ní pracoval. Oči jí rámovaly drobné vrásky. Prošedivělé vlasy si nedávno nechala ostříhat a teď je nosila v délce po ramena. Své dlouhé hřívy se vzdala ve prospěch organizace, která vyrábí z vlasů paruky pro onkologické pacienty. Zajímalo by ho, jak velká poptávka je po šedivých. Nebo je barví?

„Může se jednat o vraždu,“ pokračovala, „ale neznáme podrobnosti, ani nevíme, jestli jsou ty záběry skutečné. Dokonce jsem zaslechla něco o únosu mimozemšťany. Doufejme, že je to vtip. Lidé na sociálních sítích mluví o upírech a poukazují na skvrny na krku oběti.“ Obrátila oči v sloup.

Daniel měl účet na Instagramu a Twitteru, ale na žádný z nich se už několik dní nepodíval. Příliš ho zaměstnávaly ženy, které se hlásily a tvrdily, že jsou jeho matkou, která zmizela, když byl ještě dítě. Tento náhlý zájem byl výsledkem nedávno odvysílaného pořadu o skutečných zločinech. Jedna z místních soudních lékařek se nechala zlanařit pro nový seriál, který každý týden uváděl nový příběh, a Daniel souhlasil, že vystoupí v epizodě o Zabijákovi z Inland Empire. Díl se soustředil na jeho zapojení do případu a o pohřešované Danielově matce se zmínil jen okrajově. Ale v konečném důsledku na tom nezáleželo, protože mnoho lidí se tak dozvědělo o jeho pohnuté minulosti. A to, co se v té době zdálo jako dobrý nápad – zveřejnit jeho kontaktní údaje a požádat veřejnost o spolupráci na vyřešení případu Zabijáka z Inland Empire, což by případně mohlo vést k pátrání po dalších tělech, která ještě nenašli – skončilo značným rozčarováním. Přihrádka s doručenou poštou mu přetékala.

V jeho oboru to nebylo nic neobvyklého. Lidé měli podivnou potřebu být součástí příběhů větších, než jsou oni sami. Podobné falešné reakce se dostavovaly pokaždé, kdykoliv požádali veřejnost o pomoc. Daniel takové jedince označoval za „krizové parazity“. Rádi se přichytili na jakékoliv aktuální drama, kterým média krmila veřejnost. Někteří se domnívali, že pomáhají, jiní se jen chtěli cítit důležití. Ale nechápal, proč se tolik žen vydává za jeho matku, když k vyloučení této možnosti stačí jednoduchá zkouška DNA.

Takže ne. Na sledování sociálních sítí neměl čas.

Edda tasila mobil, ťukla na displej a ukázala mu ho. Naklonil se blíž a uviděl instagramový profil, který patřil ženě, která si říkala „Deidra, milovnice koček“. Nedávno zveřejněné fotky byly špatně zaostřené, ale tělo ve stanu se dalo rozeznat. Mrtvola? Neexistuje pro to důkaz. Opravdová? Kdo ví?

Následovalo video, které nebylo o nic lepší.

„Majitelka účtu tvrdí, že při zdolávání Pacifické hřebenovky narazila na tábořiště, kde našla mrtvolu,“ pokračovala Edda. „Kromě tohohle tam stály ještě dva stany, oba prázdné, ale uvnitř zůstalo všechno vybavení. Ostatní turisté – za předpokladu, že existovali – beze stopy zmizeli. Tu ženu se nám zatím nepodařilo kontaktovat a nemáme hlášení, že by byl někdo pohřešován. Proto se nabízí velká otázka – je tohle realita?“ Podala mu mobil.

Daniel si fotografii těla zvětšil pomocí palce a ukazováku. Žena. „Vypadá to na střelnou ránu do hrudi. Ale zároveň to působí trochu narafičené.“

„Taky mě to napadlo.“

„Mizerná kvalita fotek i videa, nedostatek jakýchkoliv detailů a informací o možné oběti… Přidejte k tomu obrovské množství lajků a to, že se z toho stal virál… Vypadá to, jako by si někdo pohrál, aby získal víc sledujících.“ Dokonce i označená poloha byla neurčitá. Místo přesných souřadnic si ten, kdo příspěvek přidal, vybral náhodně vygenerovanou lokaci na Instagramu, a všichni vědí, že vždycky nebývají přesné.

Pacifická hřebenovka, úsek C.

Daniel dával přednost oceánu. Na hory nebo pouště moc nebyl, i když i to se měnilo. Neměl tušení, jak velký je úsek C, ale řekl by, že hodně. Což znamenalo, že pustit se po téhle stopě bude vyžadovat spoustu času, a nemusí nikam vést. Tahle věc nesla všechny znaky dramat s nalezenými záběry, které si za ta léta získaly a ztratily popularitu. Fikce převlečená za něco skutečného. Na stránce bylo i několik hashtagů: #PCT #PCT #Thiker #hiker #thruhiker. A její příspěvek měl tisíce komentářů.

Vrátil Eddě mobil. „Pokusím se najít rodinu dívky, která ty snímky zveřejnila. Pokud od nich nedostanu žádné uspokojivé odpovědi, budu muset pátrat hlouběji.“

„Jestli na to dojde, navrhuji, abyste se obrátil na místního odborníka na stezky,“ poradila mu Edda. „A zapojil svého stážistu. Vypadá to na dobrý výzkumný případ, kterému by se mohl věnovat. Už teď je nadšený vyhlídkou na únos mimozemšťany.“

Dělala si legraci, ale stážistou si nebyl jistý. Davenport se zdál docela milý, ale jeho dychtivost občas vyčerpávala. Daniel ho chápal. Kdysi býval jako on a každý si zaslouží příležitost. On ji dostal od svého adoptivního táty.

„Určitě,“ přikývl. „A znám někoho, kdo by měl tuhle oblast dobře znát.“ Někoho, kdo plánoval celou trasu projít.

Reni Fisherová.

Věděl, že právě teď prochází těžkým obdobím. Pochopitelně. Schovávala se a nebrala mu telefon. Kdyby ji do případu zatáhl, znamenalo by to, že by pracoval se zatraceně dobrým detektivem, a také by dostal příležitost zjistit, jak na tom Reni je. Mohl by na ni dávat větší pozor. Dělala mu starosti.

Vytáhl mobil a otevřel kontakty. Na displeji se objevila Reniina tvář. Fotografii pořídil krátce poté, co vyřešili případ Inland Empire. Dívala se na něho zpříma a střízlivě, což by mohlo přimět určitý druh otravných lidí, aby jí řekli, že by se měla víc usmívat. Kaštanové vlasy nosila zastřižené po ramena a s přísnou ofinou v takzvaném pážecím účesu. Nevybrala si ho, ale slušel jí. Také chápal její potřebu nechat si vlasy dorůst, aby jí přestaly připomínat matku, která ji tak stříhala. Matku, která Reni nechala uprostřed pouště, aby tam zemřela. Matku, kterou zabil.

Reni byla jedním z nejsilnějších lidí, které znal, ale i na ni toho bylo moc. Každému by dalo zabrat se s tím vyrovnat, pohřbít to v sobě a pokračovat dál. Reni se ponořila do svého umění, neozývala se mu, a on si představoval, jak se pilně činí za hrnčířským kruhem. Hnětení a tvarování hlíny je prý výborná forma meditace. Nedávno zjistil, že na toto téma bylo napsáno několik knih. Třeba to jednou sám zkusí.

Zavolal jí.

Nezvedla mu to.

Ale on se nevzdá.

KAPITOLA 4

Reni Fisherová a její pes Edward seděli vyvýšeném místě s výhledem na Mohavskou poušť. Mohli se otáčet o 360 stupňů, a pořád měli oblohu i zemi jako na dlani. V dohledu nebyl žádný dům, silnice nebo vozidlo. Během uplynulé zimy několikrát napadl těžký sníh, a teď, dokonce i začátkem června, ještě kvetly květiny. Téhle neobvyklé hojnosti se říkalo superkvetení a horská úbočí hrála svěžími barvami, z nichž nejvíc vystupovaly odstíny žluté a fialové.

Poušť se těžko popisovala někomu, kdo ji nikdy nenavštívil. Na povrchu, v letním horku nebo během suchého roku, se mohla zdát jen jako písek, hlína a kameny. A byla skutečně syrová a pustá a rozlehlá, horká a studená a suchá, s větrem, který foukal tak silně, že občas člověka shodil na zem. A přesto, když konečně přestalo fičet a vrátili se kolibříci a včely, a cestu jí zkřížila smečka kojotů, Reni dokázala snadno zapomenout na vítr, který ji srazil na kolena. Zrovna když si myslela, že už to déle nevydrží, poryvy utichly a mraky se tyčily nízko a blízko a přecházely z pastelového nachu do tmavě červené. Pak se na oblohu vplížil měsíc, smělý, větší než hory a města, a zaléval zakřivené dálnice stříbrným světlem. Když v takové chvíli zrovna řídila, zastavila a zírala na tu nádheru, na ten krátký magický okamžik.

Byli s Edwardem na prvotřídním místě, vysoko, ale ne tak daleko od domova. Často se vydávala na dlouhé túry, kdy celé dny neměla šanci komunikovat s okolním světem. To se jí líbilo. Z vlastní vůle se stala poustevnicí, stejně jí málokdy někdo zavolal. Telefonát, na který kdysi čekala – na ten z vězení, kdy jí řeknou, že její otec, Zabiják z Inland Empire, je mrtvý – nikdy nepřijde. Anebo už jí nikdy nezavolá matka s otázkou, jestli se nechce zastavit na večeři. Nic takového se už nikdy nestane.

Seděla se zkříženýma nohama na zemi, na klíně držela podložku s akvarelem. Namočila měkký štětec do plechovky s vodou (dávala přednost staré školní metodě a používala plechovky, protože jejich ostrý okraj štětec dobře otřel), přebytečnou vodu oklepala a ponořila jej do nebeské modři. Papír byl stále vlhký od čisté vody, kterou před chvílí nanesla silnějším štětcem.

V pouštním vzduchu bylo těžké udržet správnou vlhkost, potřebnou k vytvoření odpovídajícího bledého odstínu akvarelové oblohy. Člověk musel pracovat rychle a byla to náročná výzva. Mírná zavlhlost jí umožnila přidat k linii hor červenou barvu, modř přecházela od intenzivní námořnické až po světlý odstín na horní straně papíru. Spokojená s výsledkem, vyčistila štětec cípem košile, a přešla k hnědé a bílé na své paletě. Znovu štětec jemně převalovala a kombinovala barvy, aby vytvořila krémový odstín, který dokonale ladil s obřím květem na nedalekém Jozuově stromu, připomínajícím lidskou postavu natahující se k nebesům. Stejný odstín použila i na balvan, na kterém seděl pták.

Z čirého rozmaru vzala pár svých akvarelů na řemeslný trh, kde prodávala keramiku. Prodaly se ještě dřív, než stačila postavit stánek. Cítila sžíravou vinu za to, že kupcům neřekla, že pouštní krajiny jsou vyobrazením míst, kde její otec pohřbil své oběti. A teď ty obrazy visí u někoho doma a lidé je obdivují. Z té představy ji přepadala tíseň.

Od matčiny zrady a odhalení temné role, kterou sehrála při vraždách, jež definovaly Reniino dětství, uplynuly pouhé dva měsíce. Znamenalo to, že neměla dost času pořádně truchlit, stále s tím bojovala a snažila se se vším vyrovnat. Moc se jí to nedařilo. Ale zjistila, že je lepší zaměřit se na to, co se stalo než se pokoušet odvracet zrak, byť jen na minutu. Vzpomínky vás totiž dokážou bez vyzvání zaskočit, a když na ně nejste připravení, příliš to bolí. Moc bolí se k nim vracet. Proto je lepší zůstat a vůbec neodcházet, držet bolest těsně u sebe, hladit ji, šeptat jí, nikdy ji nepustit.

Snažila se ze všech sil uzdravit a malování pomáhalo. Na chvíli. Možná že výsledky své práce vnímala jako povinnost. Nebo dokonce jako pokání. Nebýt její účasti, mnohé z obětí by byly dosud naživu. Ano, byla ještě dítě, ale už tehdy vycítila, že něco není v pořádku.

Věděla, že kdykoliv dokončí obrázek, pocítí nebetyčnou úlevu. Ale po několika dnech se nutkání ozve znovu, ona se podívá na mapu na stěně své chalupy a vybere si další místo. Celý proces bude přízračnou ozvěnou toho, čím musel projít její otec, když v sobě živil svou potřebu zabíjet.

Jak dlouho to bude trvat? Aby je všechny zvěčnila? Zabil jich tolik, že možná nikdy neskončí. Neustále se objevovaly další. FBI stále hledala těla a podle posledních zvěstí už jich bylo šestadvacet. Šestadvacet mladých žen, které její otec zavraždil a pohřbil. S Reniinou nevědomou pomocí. S její velkou pomocí.

Někdo by se mohl divit, jak vůbec dokázala poušť navštívit, natož tam žít, když věděla, co se v ní odehrálo. Ale poušť pořád byla místem, které její duše potřebovala, místem, které přinášelo klid a pohodu. Pravdě navzdory. Skoro to vypadalo, jako by musela poušť bránit, zdokumentovat její krásu, cítit ji – místo aby ji znesvětila, jako to udělal on. Ale věděla, že jakmile sbalí barvy, jakmile vyrazí na cestu, aby zamířila domů, vrátí se její neodbytná úzkost. Opět si bude události přehrávat v hlavě. V duchu se bude sama sebe opakovaně ptát, jestli udělala všechno, co mohla, a nejlépe, jak mohla. Znovu začne zpochybňovat, jestli je to opravdu pravda. A v hloubi duše bude vědět, že není. Přála si mít někoho, s kým by si o tom mohla promluvit.

Ne někoho. Svou matku. Tak je to. Přála si, aby máma dosud žila. I kdyby Rosalind Fisherová skončila ve vězení, Reni by se líbilo vědět, že je tady, živá a dýchající. Navštěvovala by ji, povídala by si s ní. Možná by na chvíli předstírala, že Rosalind je taková máma, na jakou si před Reni hrála, a ne chladnokrevná vražedkyně. Ale s přetvářkou už je konec.

Mobil oznámil příchod textové zprávy. Podívala se na displej a uviděla, že jí píše detektiv Daniel Ellis.

Esemeska vrátila Reni zpátky do reality a vytrhla ji z její složitě vykonstruované fantazie. Náhle nebyla v poušti, ale místo toho seděla v kavárně v Joshua Tree s cizím mužem proti sobě, a čekali, až jim obsluha přinese objednané jídlo. V ruce držela pero a na ubrousku vytvořila černým inkoustem náčrt obrazu, o kterém přes den snila, místa, kam otec pohřbil ženu jménem Carmel Cortezová. Dominoval mu obrovský kulatý balvan, velký jako dům. Kolik času uplynulo od chvíle, kdy klábosila s mužem na druhé straně stolu? Zřejmě ne tolik, protože jeho výraz vyjadřoval zdvořilou trpělivost a trochu zvědavosti, podtrženou uznáním za její ubrouskové umění. Přečetla si Danielovu zprávu.

Hodila by se mi pomoc s případem. Máš zájem?

„Omlouvám se.“ Zvedla mobil. Rande u snídaně probíhalo v příjemně poklidné atmosféře. „Na tohle musím odpovědět.“

„Nic se neděje.“ Muž – jmenoval se Greil, že? – se natáhl přes stůl po ubrousku, zvedl ho a otočil, aby si ho mohl lépe prohlédnout, pak přikývl, věnoval jí letmý úsměv a pak znovu sklopil zrak.

Její terapeutka jí navrhla randění. Tohle byla její první schůzka a ona už viděla, že je to fiasko. Bylo příliš brzy, byla velmi zničená a až moc zraněná. Nedokázala ani sedět u jídla, aniž by horečně kreslila scény smrti a představovala si, že je úplně někde jinde.

Pokoušela se rozpomenout, proč projevila o Greila zájem. Působil laskavým dojmem a byl vdovec. Na tohle označení byl mladý, ale nedostali se k tomu, jak jeho žena zemřela. I on utrpěl emocionální zranění, a přestože bylo jiné než to její, bolelo naprosto stejně. Všimla si starých tetování a byl… mechanik. Je to tak? Nespecializoval se na motorky? Pocházel odněkud z oblasti Los Angeles, ale po manželčině smrti se odstěhoval do pouště. Poušť léčí.

Odpověděla na Danielovu textovku.

Je mi líto, nemůžu.

Tuhle odpověď od ní poslední dobou dostával poměrně často, tak často, až se divila, že ji pořád žádá o pomoc. Je to dobrý detektiv a ona pochybovala, že ji skutečně potřebuje. Především se snaží, aby byla aktivní a o něco se zajímala. Je to od něho hezké, ale začíná to být únavné. Do dneška se všem vyhýbala a vystačila se společností svého psa. Vyprávěla o něm Greilovi? Má také psa?

Podívala se na jeho ubrousek, na kterém spočívala vidlička jako na polštářku. Nejradši by si ho přitáhla a také jej pokreslila. Čistý list. Čisté listy jsou fajn. Jaké pohřebiště by si vybrala tentokrát? Na výběr jich má spoustu.

Její obrazy představovaly svéráznou poznávací trasu. Divila se, že s tím ještě nikdo nepřišel. Že nevytvořil aplikaci, která by vás přenesla z jednoho pohřebiště Zabijáka z Inland Empire k druhému, a zároveň obsahovala základní informace o jejím otci, obětech a jakékoliv zajímavosti o daném místě. Jejím oblíbeným místem smrti bylo Amboy, vyhaslá sopka s typickým kráterem, ležící zhruba sto padesát kilometrů od Barstow. Ale byl tam i Giant Rock, volně stojící balvan a kdysi slavné shromaždiště vyznavačů UFO. Tolik skvělých míst na výběr, pomyslela si s náznakem černého humoru.

Toužila obě místa nakreslit i namalovat. Mimoděk svírala prsty, svědily ji dlaně. Myšlenky ji znovu odváděly pryč a přinutila se věnovat pozornost místnosti, muži, mobilu v ruce. Terapeutka říkala, že kreslení a malování jí prospívá. Není se za co stydět. Říkala tomu „výborný mechanismus zvládání“. Jenže její terapeutka nemá zdání, jak je to zlé. Netuší, jak často se Reni musí tímto způsobem uklidňovat, ve dne i v noci. A rozhodně neví, že na jejích obrázcích jsou pohřebiště.

Kdysi jí pomáhalo vyrábět keramiku. Hlína rotující na hrnčířském kruhu ji fascinovala a odváděla ji pryč. Ale po matčině smrti už jí kruh nestačil, přestože poptávka po její keramice rostla. Takže potom, co se potvrdily lokality otcových pohřebišť, začala na ně chodit. Nejdřív je jenom navštěvovala. Pak fotila. Následně kreslila každý detail. A nakonec si koupila sadu akvarelů a papír. Teprve když položila měkký a poddajný štětec na papír, teprve když mokrý papír zachytil barvu a způsobil, že rozkvetla a změnila se, jak začala žít vlastním životem, pocítila, jak ji přepadl pocit klidu, jaký nezažila už léta.

Daniel odpověděl: Nežádám tě, abys šla na večírek nebo tak něco. Hodila by se mi nějaká pomoc.

Reni: Já nemůžu.

Daniel: Já to chápu.

Reni: Ne, vážně to nechápeš.

Daniel: Ne, nejspíš ne.

Procházel si jiným peklem, něčím, co ho ovlivňovalo po celý jeho dospělý život. Když byl malý, jeho matka jednou večer odešla a už se nikdy nevrátila. Bylo to srdcervoucí. Reni udělala všechno pro to, aby ji našla, mrtvou nebo živou. Celý její život právě teď tvořily akvarely, péče o Edwarda a naděje, že s její pomocí nalezne Daniel konečně klid.

Daniel: Ty znáš Pacifickou hřebenovku poblíž San Bernardina, že? Nechystala ses, že ji jednou zdoláš?

Chystala.

Daniel: Máme tu možnou vraždu turistky. Počkám na tebe, ale rád bych brzy vyrazil.

Jako by měla v úmyslu za ním jet.

Reni: Právě mám rande.

Daniel: Haha. To se povedlo.

Reni: Ne, vážně.

Daniel: Divné. Možná tě bude zajímat tohle. Únos mimozemšťany.

Reni: Ha haha.

Zazvonil jí telefon.

Podívala se na Greila, ústy naznačila: promiňte, vstala a vydala se ke vchodovým dveřím kavárny. Venku si stoupla do stříbřitého stínu vedle budovy z hrubě opracovaného dřeva, která měla vypadat jako výčep z Divokého západu. Přijala hovor a loket si opřela o paži ovinutou kolem pasu.

Daniel se s tím nepáral. „Konspirační teoretici se toho už chytají.“

Někdy si přála, aby pozorování UFO a únosy mimozemšťany nepatřily k pouštnímu folkloru, ale když žijete na místě s tak přenádhernou oblohou, lidé vidí věci, kterým nerozumějí. Poslední velké pozorování, které spatřily a hlásily stovky lidí, skončilo zjištěním, že neobvyklé jevy měl na svědomí hollywoodský štáb, který tu v noci natáčel.

Daniel pokračoval: „Dokonce i na oddělení slyším přirovnání k zániku Ďatlovovy výpravy.“

Mluvil o tragédii, která se v padesátých letech odehrála v Rusku, kdy za záhadných okolností zemřelo několik členů turistické výpravy. Někteří konspirační teoretici věřili, že je zabili mimozemšťané.

„Ani na to tě nenalákám?“

„Je to jedna z mých nejoblíbenějších záhad,“ přiznala neochotně. Nechtěla, aby jí na někom záleželo, už ne, ale ráda slyšela jeho hlas. Prožili toho spolu hodně. Měl o ni starost. Věděla to. Také si dělala starosti, protože měla dost práce s tím, aby se udržela pohromadě. Z legrace říkala, že žije pro svého psa, což byla tak trochu smutná pravda – napřed pro Sama, který už odešel do věčných lovišť, a teď pro Edwarda. Toho našla teprve nedávno, anebo spíš on si našel ji, když ji matka nechala zemřít v poušti. Edward hladověl a měl špinavou a zacuchanou srst. Tehdy to nevěděla, ale jeho přítomnost jí dodala sílu a touhu přežít. Sám byl ve špatném stavu a zřejmě i on měl smrt na jazyku, ale skoro jí připadalo, že ji povzbuzuje, když vlekla své polámané tělo přes nekonečnou poušť. Ona i Edward jsou oba pouštní krysy.

Daniel musel vytušit, že její odpor slábne. Seznámil ji s podrobnostmi případu a pokračoval: „Prostřednictvím jejího účtu na Instagramu jsem vystopoval a kontaktoval její rodinu. Od matky jsem se dozvěděl, že dcera a její přítel před třemi týdny odjeli do Mexika, aby prošli celou Pacifickou hřebenovku. Denně se jí neozývá, ale pátrala trochu hlouběji, kontaktovala dceřiny přátele a nevypadá to, že by o ní nebo o jejím příteli někdo slyšel od chvíle, kdy se její příspěvek objevil na internetu.“

„Spousta míst na stezce je bez mobilního signálu, a pokud nemá něco jako Garmin pro případ nouze, není nic neobvyklého, že se několik dní neohlásí.“ Reni často nebyla v kontaktu s okolním světem celé dny, na což si Daniel hlasitě stěžoval. „Co si myslíš o tom příspěvku na sociální síti?“

„Má to prvky klamavé zprávy,“ prohlásil, „a nulový kontakt by mohl být její součástí. Posílám tam vrtulník, aby se podívali, jestli něco neuvidí, ale rád bych se na tu horu vypravil sám.“

Reniinými slabinami, pokud nějaké měla, byly děti a zvířata. Ale také nutkavá potřeba zajistit, aby Daniel neudělal žádné hloupé rozhodnutí. Nebylo by to poprvé, kdy by využil svých nedostatečných schopností přežívat v divočině, aby ji donutil mu pomoct.