Euromedia Group děkuje

J.K.L. PARTNERS s.r.o.

a FAMILY ACE s.r.o.

za pomoc při vzniku této knihy.

SLAVNÉ DISCIPLINÁRNÍ PŘÍPADY

Když fotbal spadne na dno

Karel Felt

Copyright © Karel Felt, 2023

Photos © ČTK, archiv autora, 2023

Cover photo © Shutterstock, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5316-8

Obsah

Fotbal zažíval průšvihy od narození

Největší nepřítel – profesionalismus

Dvanáct předsedů disciplinárky

Legendární Bican nebyl vyloučen ani uplacen

Adamec, fotbalový génius i démon

Puma vs. Adidas, bitva nejen o kopačky

Za dva podpisy jeden velký trest

Chceš nahoru? Tak plať!

Károlyiho první případ – Vízek

Emigrace a návrat Kubíka s Knoflíčkem

Stejskal se Švarcem odpálili bombu

Největší úplatkářská kauza začala o čarodějnicích

Slavii stál odchod dva miliony

Zavřená hřiště i tribuny

Když místo gólů padají facky

Doping po česku

Kalamita, igelitka a jiné kuriozity

Rekordmani Kweuke a Řepka

Když se hvězdy červenají

Hříšníci z laviček

Když se šéfové cítí božstvy, někdy končí v pekle

Sázení – nejzákeřnější sok fotbalu

Světová ostuda aneb Když se rozhodčí opije

Křetínského KABELAprý měla zničit Plzeň

Česká stopa v disciplinárce UEFA

Fotbal je společenský fenomén rozhovor s JUDr. Alexandrem Károlyim

Peltovo dělení dotací a taťka Berbr či synek Rogoz

Úvod

Fotbal zažíval průšvihy od narození

Průšvihy ve fotbale, ať korupční, či hrubé fauly, provázejí tuto hru od samého počátku, kdy se na začátku sedmdesátých let devatenáctého století v Anglii rozešli vyznavači ragby s těmi, kteří chtěli do míče jen kopat, nepočítáme-li hry, které jsou někdy považovány za předchůdce fotbalu. Ti, co odmítali brát míč do ruky, nebo to povolovali jen výjimečně, v roce 1863 založili Fotbalovou asociaci, nejstarší národní asociaci na světě. Fotbal dostal také pravidla, která stejně jako hra procházela a neustále prochází vývojem. A když má něco pravidla, tak je v lidské povaze asi přímo zakódováno jejich porušování. K tomu docházelo od prvopočátku.

Tresty za hrubé zákroky však padaly zřídka. Přece jenom fotbal měl společnou minulost s ragby, které připouští hodně tvrdou hru. Tresty tak přicházely hlavně za napadení a inzultaci rozhodčího, případně soupeře a jeho zranění nebo za jiné projevy nesportovního chování.

Brzy se objevila korupce v různých podobách. Porušení pravidel řešilo vedení asociace, následně komise v českém fotbale nazvaná Protestní, později bychom ji mohli nazvat sportovně-technickou. Ale jak se fotbal rozšiřoval po celém světě a přibývalo klubů i soutěží, docházelo častěji i k porušování pravidel.

JUDr. Alexander Károlyi působil v disciplinární komisi 31 let, z toho 21 let byl jejím předsedou.

Víc se řešily hrubé zákroky, zejména ty, které skončily zraněním, ale také stále rafinovanější formy uplácení. Zatímco Anglie zavedla profesionalismus už v roce 1885 a stanovila jasné hranice mezi ním a amatérským fotbalem, v mnoha zemích, včetně Československa, bylo nepřípustné, aby fotbalisté dostávali jakoukoliv finanční odměnu nebo kompenzaci, byť by šlo o jedinou korunu. Spory o profesionalismus se vedly už za Rakous-ko-Uherska. Symbolem odsuzovaného profesionalismu se tehdy stal kanonýr Sparty Jan Rut, který sám přiznal, že za zápas dostával i pět korun! Profesionalismus byl vnímán jako čiré zlo, v českých médiích se propíral už v roce 1906. Přesto nakonec vyhrál, protože to chtěli samotní fanoušci. A tak v roce 1925 byl definitivně schválen, fotbal se v Československu rozdělil na profesionální a amatérský a došlo k založení oficiální a skutečné fotbalové ligy.

Zavedením profesionalismu, a to nejen u nás, vstoupily do fotbalu peníze, které se staly jeho hnacím motorem, ale zároveň i největším problémem, samozřejmě ve smyslu úplatků a jiných forem jejich zneužití k porušení platných norem. Kolem uplácení či porušování finančních pravidel se točí největší případy a z nich vznikající skandály, které daleko překračují hranice samotné hry i států. Fotbal se skutečně červená prakticky od svých začátků, byť karty této barvy do něj byly zavedeny společně se žlutými až v roce 1970.

Korupce je bohužel – nejen ve fotbale – nevymýtitelná. Především ona, ale také další porušování pravidel byly důvodem, proč v rámci fotbalových svazů a asociací vznikly disciplinární komise, a to na všech úrovních. Od okresů po tu, která rozhoduje o případech v nejvyšších soutěžích.

V československém fotbale vznikla disciplinární komise v roce 1948 v rámci procesu sjednocování tělovýchovy a jejím prvním předsedou byl JUDr. Antonín Kepák. Po něm následovalo až do současnosti dalších jedenáct mužů. Nejdéle byl členem disciplinární komise JUDr. Alexander Károlyi, zasedal v ní jednatřicet let, z nichž jednadvacet ji vedl. Jedná se nejen o český, ale podle dostupných pramenů i světový rekord. Se svými kolegy řešil na dvacet tisíc kauz. Sám sice říká, že disciplinární případy nedělí na velké a malé, protože všechny jsou stejně důležité, ale mnohé z nich sledovala široká veřejnost, plnily titulní stránky novin, začínaly jimi televizní a rozhlasové zprávy. V první řadě stála asi největší korupční kauza v historii českého fotbalu z roku 2004.

V této publikaci jsou zaznamenány nejznámější či nejslavnější disciplinární kauzy v historii československého a českého fotbalu, od začátku minulého století až po současnost. Některé řešila podle tehdejšího zařazení a kompetencí disciplinárka „druhého“ stupně, tedy Českého fotbalového svazu, protože se týkaly klubů působících ve druhé lize a nižších soutěžích. Ta nejvyšší řešila první ligu a Československý pohár, v němž se utkávali vítězové Českého a Slovenského poháru. V poslední kapitole jsou pak uvedeny dva případy z posledních let, které vzbudily velkou pozornost. První se týká bývalého předsedy Fotbalové asociace ČR Miroslava Pelty a ten druhý, který policie nazvala pracovně akce Šváb, bývalého místopředsedy asociace Romana Berbra, funkcionáře Romana Rogoze, dalších devatenácti rozhodčích a činovníků a klubu Slavoj Vyšehrad. Tyto případy ještě nejsou definitivně uzavřeny. Fotbalová disciplinárka je ale z nepochopitelných a normám UEFA odporujících důvodů neřešila a čeká na rozhodnutí soudů. Navzdory tomu, že ty neřeší provinění proti fotbalovým normám…

Uvedené příběhy jsou zajímavé a poučné i po desítkách let, u těch nejstarších skoro po sto letech. Pro některé z vás budou připomenutím, pro nejmladší generaci novým poznáním. Jednotlivé případy jsou různě dlouhé, o těch meziválečných není mnoho informací, záznamy o těch pozdějších se ztratily nebo byly skartovány. Základní informace se však podařilo nalézt. Některé jsem jako sportovní novinář zažil, dokonce jsem v jedné kauze seděl v roli svědka vedle „obžalovaného“ Karla Poborského.

Samotné případy měly i s výpověďmi jen několik stran oficiálních záznamů komise, jiné pár desítek, ale korupční kauza z roku 2004, kterou řešila právě komise vedená doktorem Károlyim, obsahuje několik tisíc stran. V součtu s policejními záznamy a soudními protokoly jich je hodně přes deset tisíc.

Některé příběhy vyzní úsměvně, ale jiné smutně, protože ukazují, kam až jsou někteří lidé ve fotbale schopni zajít. Přitom fotbal je „jen“ hra, která baví víc než miliardu fanoušků po celé planetě, hráči jí vydělávají finanční částky, jaké si většina z nás ani neumí představit, a ještě víc peněz do fotbalu přichází.

Ale dosti slov na úvod. Přeji vám příjemné počtení…

Kapitola 1.

Největší nepřítel – profesionalismus

V počátcích fotbalu u nás, až do roku 1925, byl za největší metlu považován profesionalismus. Dokonce byl vnímán jako větší zlo než korupce, až někde v pozadí byly brutální zákroky na hřišti, i když těch tehdy tolik nebylo. Hráči k sobě chovali větší úctu než dnes. Trestány byly také prohřešky řekněme společenského rázu, když například hráči odešli ze hřiště nebo se vzepřeli verdiktu rozhodčího. Sudím záměrně „nakloněný trávník“ připravil o triumfy na olympijských hrách 1920 a světovém šampionátu 1934 československou reprezentaci. Měla k nim tehdy sportovně blíž než soupeř.

Disciplinární komise u nás v té době ještě neexistovala, prohřešky řešilo vedení svazu. Ani jeho členové neměli jednotný metr, takže trestali podle pocitů nebo vztahu k viníkům. Padaly tresty zákazu činnosti i na několik let, které byly posléze zkráceny nebo úplně zrušeny. Ani korupce však nezůstávala stranou.

Dostal Rössler-Ořovský od slávistů úplatek?

Vůbec prvním podezřelým z korupce byl paradoxně „otec“ českého sportu Josef Rössler-Ořovský, který otevřel v Čechách dveře mnoha sportovním odvětvím, včetně fotbalu. Právě jeho verdikt po prvním derby pražských S v roce 1896 je považován za rozbušku nesmiřitelné rivality mezi kluby z pravého a levého břehu Vltavy. Sparta tehdy zvítězila na Císařské louce 1:0. Po utkání seděl sudí s oběma týmy u piva, jak bylo tehdy zvykem, a tam, notně ovlivňován slávisty, vyřkl ortel: „Gól byl neregulérní, tudíž neplatí.“ A tak byla jako výsledek prvního derby zapsána remíza 0:0.

Karel Pešek Káďa ve finále OH 1920 v Antverpách na protest proti tendenčnímu řízení hlavního sudího odvolal mužstvo ze hřiště. Naši byli z turnaje diskvalifikování a přišli i o stříbrné medaile.

Přitom při samotném zápase slávisté moc neprotestovali. Zlobili se jako každý, kdo dostane gól. Podle tehdejších zvyklostí však přes verdikt rozhodčího „nejel vlak“ a nebylo se ani ke komu odvolat, Český svaz footballový vznikl až o pět let později a ve Vídni nikoho pražské handrkování nezajímalo. Slávisté byli rádi za plichtu, sparťané zuřili a tvrdili, že Rössler-Ořovský neodvolal gól po několika hodinách jen tak. Dostal prý pěkných pár rakousko-uherských korun. I když dobový tisk stesky sparťanů zaznamenal, nebylo jim to nic platné. Neměli žádné důkazy.

Trest za neodnesené brankové tyče

Na přelomu století se hrály převážně přátelské zápasy, první zmínku o mistrovských utkáních uvádí ve své knize Dějiny československého sportu Karel Petrů už v souvislosti s rokem 1897. Tento muž dovedl v roli šéfa výpravy a trenéra, jemuž se tehdy říkalo svazový kapitán, v roce 1934 Československo do finále mistrovství světa. Pro období před druhou světovou válkou je právě kniha Karla Petrů cenným zdrojem informací.

V roce 1897 lze hovořit o prvním „disciplinárním“ trestu. Tehdy došlo k potrestání hráče DFC Praha Grünbergera zastavením činnosti na 14 dní, protože odmítl odklidit brankové tyče z louky, na níž se hrálo. Nepíše se ale o tom, jaký orgán jej potrestal, zda fotbalový, či policejní, s největší pravděpodobností ale šlo o soud. „Stěžoval si p. Nosswitz, že pánové Popper a Grünberger se zdráhají odklízeti brankové tyče. Obžalovaní byli předvoláni a p. Grünberger byl za svoji nekázeň potrestán zastavením činnosti na 14 dnů, kdežto p. Popper byl žaloby zproštěn,“ píše Petrů.

Profesionál za pět korun

V roce 1899 se objevila další spekulace o korupčním jednání. Slavia tehdy hostila tým Oxfordu, který vyhrál 3:0. Především hráči německého DFC, kteří slávistům záviděli atraktivního anglického soupeře, rozšiřovali pomluvu, že Slavia Oxford uplatila, aby jí nedal víc než tři branky…

V roce 1900 pět pražských klubů, tehdy bez Sparty, založilo volné sdružení Český svaz footballový, který byl v roce 1901 uznán jako řídící a organizační orgán v zemích Koruny české. To už se přidala i Sparta a několik mimopražských klubů. Jeho vedení mělo mimo organizování soutěží řešit i porušování pravidel, především proti čistotě sportu. Tehdy panovala řevnivost mezi kluby, i dobový tisk probíral napjaté vztahy mezi Slavií a ČAFC Praha a kritizoval také přecházení hráčů z jednoho celku do druhého. Činil tak z morálního hlediska, nezabýval se tím, proč a za jakých podmínek hráč přešel (tehdy se ještě nepoužíval výraz přestup).

Vedení nově založeného svazu jako jednu z prvních akcí založilo Mistrovství ČSF, ale to nezískalo na vážnosti. Až v roce 1906 založený Pohár charity (nebo též dobročinnosti) začaly brát kluby vážně. Navíc mezi nimi a svazem docházelo k častým sporům, a tak řady ČFS načas opustila například Slavia. Ostatní kluby sdružené ve svazu dostaly zákaz s ní hrát. Slávisté pak nebyli bráni do reprezentace, jestli tak můžeme nazvat výběry Prahy, které se utkávaly nejčastěji s týmy Vídně nebo Budapešti.

Svaz dbal na dodržování jím stanoveného soutěžního řádu. V roce 1903 potrestal Meteor VIII za to, že nenastoupil k mistrovskému zápasu proti rezervě Slavie. Pokuta byla nevídaná – 3 rakousko-uherské koruny! V té době stála kopaná ještě na okraji společnosti. Hrála ji a fandila jí „lůza“. Studenti ji nesměli hrát, jinak jim hrozilo vyloučení, dělníkům a úředníkům ztráta místa, proto se maskovali kníry a přezdívkami. Mimo Prahu byla situace ještě horší. Fotbalisté byli pomlouváni, že se učí „lámat údy“.

K roztržce došlo v roce 1905 v utkání vídeňské Crickety se Spartou, na jejíž hráče dokonce létaly z hlediště kameny. Ve druhé půli se domácí König srazil se sparťanem Rezkem. Oba byli vyloučeni, a zatímco Rezek odešel, König to odmítl. Zápas se nedohrál. Rakouský svaz pak potrestal Rezka zákazem činnosti na čtyři neděle, což mělo platit pro celé mocnářství, ale König dostal jen důtku. Český svaz mlčel, nefungoval. V roce 1906 však musel řešit problém. Tisk burcoval veřejnost, že fotbalisté předních klubů jsou pseudoamatéry, ne-li profesionály, a dostávají peníze. Tenhle problém byl propírán na veřejnosti prakticky až do roku 1925, kdy byl fotbal jasně rozdělen na profesionální a amatérský. Jednou z prvních „obětí štvanice“ byl v roce 1913 fotbalista Jan Rut, o něhož se přetahovala Sparta se Slavií. Bylo veřejným tajemstvím, že oba kluby mu nabídly peníze. Fotbalový svaz nejprve řešil slávistické udání Sparty, mladíček Rut pak přiznal, že mu peníze poskytla i Slavia, a nakonec udal i sám sebe, že za zápas dostává pět korun! „Profesionála“ svaz potrestal zákazem činnosti na jeden rok, což po pár měsících zrušil a Rut hrál dál. Byl však ostouzen tiskem, protože jeho čin, že bral peníze za hru, byl vnímán jako „hanebný“…

Za hanebnost bylo považováno i to, když dostal od klubu hráč kopačky nebo rozhodčí párek. A což teprve, když vyplavalo na povrch, že Karel Pešek Káďa přestoupil z vinohradského Meteoru do bohatšího ČAFC Vinohrady za „pravidelnou stravu“ v restauraci jednoho z mecenášů klubu. To byl poprask. Bulvár tehdy psal, že profesionalismus je větší zlo, než když někdo „koupí“ zápas…

Ještě hůř než Rut dopadl později Antonín Janda Očko. Barcelona mu nabídla za to, že odejde ze Sparty do katalánské metropole, odměnu rovnající se tehdejšímu milionu korun. Hráč odmítl, přesto byl doma hanoben tiskem a popotahován svazovým vedením za to, že vůbec o penězích jednal.

Už v samostatném Československu se šlo po „profesionalismu“ ještě tvrději. Když záložník Sparty František Kolenatý ohlásil přestup do Slavie a pak ho zrušil, řešil záležitost nejen svaz, ale i soud. Bulvární tisk rozvířil kampaň, že Kolenatý určitě nemínil přestoupit do Slavie jen tak a na Letné také nezůstal proto, že měl Spartu v srdci. Svaz potrestal Kolenatého zákazem činnosti na dva roky a Slavii pokutou 15 000 korun, protože u soudu vyšlo najevo, že mu „něco“ slíbila. Oba tresty byly nakonec zrušeny, důkazy se nenašly.

Prakticky každý přestup do Slavie či Sparty nebo mezi nimi budil podezření, ale důkazy chyběly. K pikantní situaci došlo v roce 1931, kdy vedení tehdejší fotbalové asociace řešilo útočníka Františka „Franciho“ Svobodu. Sparta předložila smlouvu s jeho podpisem, jímž potvrdil, že ze Slavie přechází přes ulici na druhou stranu Letné. Smlouvu s kanonýrem předložila i Slavia. Vedením asociace sestavená komise byla na rozpacích. Obě smlouvy byly přinejmenším pochybné. Svoboda dokonce Spartě podepsal směnku na 50 000 korun. Ve vzduchu viselo podezření, že za tím vším jsou jiné zájmy, ale jaké a jak je dokázat? Valná hromada asociace ve vlekoucím se případu dala komisi doporučení, aby obě smlouvy označila za neplatné. Jenže to hrozilo eskalací sporů mezi oběma kluby.

Nakonec to odnesl sám Svoboda, který musel zaplatit 50 000 korun Ústřední záložně čs. legionářů, ta totiž směnky žalovala, čímž se případ dostal k soudu. Navíc musel zaplatit soudní výlohy a dalších 50 000 korun Spartě, jíž se podepsáním směnek zavázal, že pokud nepřestoupí, tuto částku uhradí. Tvrdý trest na tehdejší dobu, i dnes by to bylo hodně. Ale Svobodu v tom Slavia nenechala a sehnala peníze, aby to její a reprezentační klenot nebolelo. Celá aféra se táhla rok a fotbalu rozhodně neprospěla. Naštěstí to bylo v době, kdy profesionalismus už nebyl sprostým slovem. Podobných sporů řešil československý fotbal víc, ale ne tak drahých.

Další obětí honu na profesionální „čarodějnice“ se stal záložník Josef Pleticha. V prosinci 1922 ohlásil přestup z Viktorie Žižkov do Slavie. Okamžitě byl prohlášen za „neamatéra“ a byla mu zastavena činnost. V květnu 1923 byl uznán jeho přestup za platný a mohl hrát. Jenže Žižkov chtěl ze Slavie dostat co nejvíc peněz, před komisi byli posláni dva svědkové a jistý Hrdlička řekl, že Pleticha chtěl po Viktorce 1000 korun, jinak že nebude hrát. Tím hráči notně přitížil. Později vypověděl, že byl uveden v omyl, protože tu tisícovku chtěl Pleticha jako náhradu za cesty z Kladna, kde bydlel. Navíc Hrdlička přiznal, že mu byla Viktorií slíbena provize ze 60 000 korun, které měl Žižkov se Slavií už domluvené… Pleticha do Slavie odešel a stal se její oporou. Ostudu prý sklidil svědek Hrdlička.

Prohráli jste, tak budete potrestáni

Umíte si představit, že by hráči reprezentace nebo klubu prohráli a dostali trest ve smyslu zákazu činnosti? Těžko, ale přesto se tak stalo už před první světovou válkou a po ní také. V roce 1909 vyrazil český fotbalový výběr do Anglie a čtyřikrát vysoko prohrál. Tohle „morální a finanční fiasko“ vedení svazu neuneslo. Slávisté Benda, Košek a Kotouč byli potrestáni. „Žádný z hráčů nebude v budoucnosti zařazen do reprezentačního mužstva ČFS, a kromě toho diskvalifikován Košek do 15. června a Kotouč do 1. září příštího roku,“ píše Petrů ve své knize. Košek byl tehdy superstar českého fotbalu, jedním z nejlepších útočníků na kontinentu. Trest byl později zmírněn a už v roce 1911 pomohl Košek českému týmu k titulu amatérských mistrů Evropy.

Ve finále olympijského turnaje 1920 v Antverpách nechal anglický sudí Lewis domácími Belgičany doslova rozkopat československý tým. Soupeři uznal dva neregulérní góly, hostům vyloučil hráče Karla Steinera. Trpělivost došla kapitánovi československého týmu Karlu Peškovi Káďovi a tým odvedl ze hřiště. Čechoslováci byli vyloučeni z turnaje, nedostali ani stříbrné medaile a případ dostal nejen mezinárodní sportovní, ale i politický rozměr. Domácí fanoušci zhanobili československou vlajku, za což se pak Belgické království Československé republice omluvilo. Sportovně ale byli Čechoslováci ostouzeni a trvalo několik let, než ČSF navázal normální vztahy s Belgií a Anglií, ale i Mezinárodním olympijským výborem. Doma Káďovo rozhodnutí rozdělilo fanoušky na dva tábory. Jedni mu fandili, druzí ho odsuzovali. Hráči dokonce hrozil trest zastavení činnosti, ale nakonec od něj vedení svazu upustilo.

Hůř dopadlo mužstvo, které v roce 1924 startovalo na OH v Paříži. Problém vyvstal už před odjezdem, pro zranění chyběl stratég středové řady a celé hry Káďa, pro údajnou nemoc se omluvil útočník Jan Vaník. Reprezentační tým vyřadili ve 2. kole Švýcaři a Čechoslováci znovu odjížděli s ostudou, když jeden z vedoucích výpravy Ferdinand Scheinost podal protest proti výkonu francouzského rozhodčího Slawika a rozdmýchal tak znovu mezinárodní antipatie. Fiasko z Francie mělo doma dohru. Scheinost musel rezignovat na funkci mezinárodního sekretáře Československé asociace fotbalové. Bezecný sám rezignoval na funkci asociačního kapitána, kterým se posléze stal Henčl. Vedoucí funkce u mužstva byl zbaven i Fanta, bývalý šéf Středočeské župy.

Tresty až na jeden rok dostali z hráčů bratři Hojerové, Čapek a Sedláček, který si vzal přes zákaz s sebou manželku. Navržen byl dokonce zákaz nominovat tyto fotbalisty v budoucnosti do národního mužstva. Vinni byli porušením asociačního řádu a nemístnou kritikou rozhodnutí vedení. Případ se dostal až k civilnímu soudu. Nakonec došlo ke zkrácení trestů maximálně do konce února 1925.

V tom roce otřásla fotbalovým prostředím ještě jedna aféra. Fotbalová asociace měla neustálé spory s oběma pražskými S a také Sborem rozhodčích. Následující případ se týkal ostrých neshod s vedením Sparty. Asociační komise, pověřená řízením soutěží, zrušila výsledek utkání Sparta–Bohemians 7:1 a problém vygradoval. Začátkem října otiskl list České slovo, jehož redaktorem byl Ferdinand Scheinost, bývalý mezinárodní sekretář asociace a vlivný činovník Sparty, článek obviňující předsedu ČSFA Pelikána z „neamatérství“, jelikož prý při zájezdu národního mužstva do Kodaně v roce 1922 přijal diety odporující amatérskému řádu.

Tehdy ještě Pelikán nebyl ani šéfem asociace, ani členem výboru, do Dánska jel díky svým jazykovým znalostem. Stejné diety jako předseda však dostal i Scheinost a tehdejší asociační kapitán Fanta. Místopředseda Sparty Saxi podal dokonce žalobu a pod obvinění se podepsal i sekretář žižkovské Viktorie Kotek. Případ se táhl od března do listopadu, kdy ústřední výbor asociace rozhodl o vyloučení Scheinosta a Kotka z řad členstva. Za ně se však postavila Sparta i Viktoria a další kluby, které měly s vedením ČSFA spory. Další roztržka byla na světě. Došlo ke změnám ve vedení, ale Rudolf Pelikán, tehdy už respektovaný předseda asociace, svoji pozici udržel.

V roce 1925 byl také konečně oficiálně uznán profesionalismus. Fotbal se rozdělil na profesionální a amatérský.

První „Trestní řád“

Disciplinární komise v raných letech českého fotbalu neexistovala, případy porušování norem řešilo vedení svazu nebo jím sestavená komise, které se říkalo „Protestní“. Neměla však stálého předsedu ani složení. V květnu roku 1914, tedy ještě před vypuknutím první světové války, která fotbalové aktivity výrazně utlumila, vedení svazu vypracovalo kromě prvního Přestupního řádu také první Trestní tarif. Jak píše Karel Petrů, cílem bylo „zvýšení péče o kázeň členstva“. Tento řád se stal základem pro všechny příští, protože některé z pětadvaceti bodů, byť jsou „zmodernizovány“, platí dodnes. Uvádět všechny body nemá smysl, vybrali jsme ovšem některé, které jsou blízké současnému Disciplinárnímu řádu nebo zajímavé tím, že se do současných norem nevešly.

Hned v bodu 1, který se týká přestupů, se uvádí: „Výstupní lístek vydati proti zapravení příspěvků a zápisného, a to do 8 dnů, jinak trestá se klub provinivší se pokutou 8 K [korun].“ Pokuta 2 koruny se tehdy platila za nenahlášení zápasu. Podle této normy se trestalo i pozdní odřeknutí zápasu nebo zadržení náhrady za zápas.

Zajímavý je bod 5: „Falešné vyplnění přihlašovacího lístku považuje se za podvod a trestá se dotyčný hráč distancováním na 10 zápasů.“ Hned následující bod trestá 10 zápasy kapitána mužstva za „falešné“ hlášení mužstva do soudcovského zápisu. Postavení hráče, který je v „karenční lhůtě“ po přestupu z jiného klubu, stojí jeho nový klub 20 korun. Tato částka se násobí při dalším nasazení hráče v probíhající karenční lhůtě. Ta byla zavedena kvůli nešvaru přetahování hráčů. Přestupovat se smělo k 15. červnu a 15. prosinci a karenční lhůta trvala do dalšího ze zmíněných termínů. Někdy spekulativní přestupy „last minute“ tak nebyly možné.

Až neuvěřitelný se zdá bod 10, který doživotním zákazem startů trestal hráče z členského klubu ČSF, který startoval za klub svazu, který bojkotoval ČSF, o což se postaral Rakouský fotbalový svaz, který zařídil i vyloučení ČSF z FIFA, kde mohl fotbal rakousko-uherského mocnářství zastupovat jen rakouský svaz.

Body 12 až 14 se týkají trestání tvrdé hry. Za první případ to byl distanc na dva zápasy, za druhý případ na čtyři a za další vždy dvojnásobně. Za surovou hru byl v prvním případě trest na 5 zápasů a v každém dalším případě vždy dvojnásobně. Pokud dojde ke zranění protihráče, rozhodne o trestu případ od případu Protestní komise. Každé násilí vůči hráči se pak trestalo podle tohoto řádu distancováním na 3 měsíce.

Další body by měly zajímat rozhodčí, kteří bývají často „hluší“. Každé jejich neuposlechnutí se trestalo zákazem startu na 3 zápasy, pokud by vedlo k předčasnému ukončení zápasu, tak na 5. V případě kapitána se v obou případech přičítají dvě utkání. V bodě 16 je uvedeno: „Urážka soudce trestá se distancováním na 6 zápasů, stala-li se na hřišti, a na 3 zápasy, stala-li se mimo hřiště.“ Pokud došlo k násilí vůči sudímu, byl viník potrestán zákazem startů na 6 měsíců, stalo-li se tak na hřišti, a na 3, když se násilí vůči arbitrovi odehrálo mimo hřiště. Dnes v televizních přenosech i laik odečte z úst hráče či trenéra hrubé nadávky, které zůstávají bez trestu. Bohužel, kde není žalobce, není ani soudce, jak praví známé pořekadlo.

Předčasný odchod tehdy přišel levně. Kapitán sice dostal trest na 5 zápasů, ale klub pokutu 20 korun. Slavii předčasný odchod ze hřiště v roce 2006 v ligovém duelu s Libercem přišel na dva miliony korun, byť se na trávník po nějakých dvaceti minutách vrátila. Šlo o nejvyšší pokutu v historii našeho fotbalu. K tomuto případu se samozřejmě ještě dostaneme.

Dále zmíněný řád řeší tresty za nastoupení distancovaného hráče a nedostavení se před Protestní komisi, což stálo 2 koruny klub či hráče.

V posledním bodu 25 je uvedeno, že pokud nebude udělená pokuta zaplacena do čtrnácti dnů, bude klubu zastavena komisí činnost, přičemž délka zákazu bude stanovena podle závažnosti případu. Komise také dostala od vedení svazu autonomii v udělování trestů do 3 měsíců délky, proti těm nebylo odvolání. V případě delších byla možnost se odvolat k vedení svazu, což přišlo na 2 koruny.

No uznejte, tento řád byl na tehdejší dobu přímo skvělý, a jistě jste si všimli, že ty současné z něho skutečně vycházejí. Pochopitelně se změnily výše trestů a zejména pokut.

Prodávali zápasy, aby si přilepšili

Koupit nebo prodat zápas, zaplatit si rozhodčího, nebo dokonce hlasy. Nic nového pod sluncem. Dělo se to od zavedení fotbalu u nás a zejména v době mezi světovými válkami. Oficiálně se sice před příslušné orgány dostal jen zlomek případů, stejně jako dnes bylo těžké získat relevantní důkazy, ale mezi fanoušky se o nich vědělo. A viník, ač nebyl odsouzen, byl okolím opovrhován, což byl trest nejcitelnější. Úplatky směřovaly i k rozhodčím. Tenkrát šlo ale řádově o stokoruny.

Legenda českého fotbalu Josef Bican mi při rozhovoru v devadesátých letech řekl: „Já úplatky nepotřeboval, bral jsem plat asi čtyřikrát větší, než měl gólman František Plánička, ale za náhlý pokles formy některých hráčů nebo za rozhodčího bych kolikrát ruku do ohně nedal.“ I když se prý s pokusem o uplacení přímo nesetkal, slyšel o nich mnohokrát a pro některé měl i pochopení. „Rozhodně úplatky odsuzuji, je to nemorální, ale dívám se na ně i z lidského hlediska. V malých klubech hráči nebrali skoro nic, mluvím už o éře, kdy byl povolen ve fotbale profesionalismus. Každý z nás měl nějaké ‚zaměstnání‘, jako tomu bylo později za éry socialistického pseudoamatérismu. Jenže hráči z malých klubů v něm brali hodně nízké mzdy, vždyť chodili na tréninky, neodpracovali tolik hodin. Mnozí třeli bídu, takže pár desítek korun nebo nějaká stovka, víc to nebylo, pro ně znamenalo přilepšení pro často početnou rodinu,“ konstatoval Bican.

Také sparťan Jan Říha úplatky odsuzoval. „Nebudu tvrdit, že se něco takového nedělo, ale osobně jsem u ničeho nebyl. Navíc hráči Sparty nebo Slavie to nepotřebovali. Na tehdejší dobu měli peněz dost. Tyto dva kluby také nepotřebovaly uplácet, protože soupeře většinou drtily silou, kvalitou mužstva. Navíc ty menší kluby by ani neměly peníze, aby někoho z těch dvou přeplatily. Desítky ani pár stovek by to nespravilo a na víc hráčů by prostě neměly. Možná mezi sobě rovnými to mohly zkusit, a co jsem slyšel, také to zkoušely. Fungovalo to. Stejně tak na některé rozhodčí. Neumím si představit, že by Slavia chtěla uplatit někoho ze Sparty a naopak. Ta ostuda za to nestála, a u nás dříve či později každý průšvih vyplave na povrch. My jsme si to rozdávali na rovinu. Pravda je, že některé výkony rozhodčích byly někdy… řekněme podivné, ale když nemáte důkazy, můžete pochybovat, spekulovat, ale to je tak všechno,“ řekl mi legendární sparťanský útočník.

Koupit se dá ve fotbale kdeco. I hlasy, ani to ale není nic, co bychom neznali ze současnosti. Jen forma bývá jiná, rafinovanější. V první dekádě tohoto tisíciletí delegáti údajně museli ofotit mobilem svoje volební lístky se „správným“ jménem a poslat důkaz mocné šedé eminenci českého fotbalu Romanu Berbrovi. V roce 1926 byla Západočeská župa obviněna, že při volbách došlo ke korupci. Ambiciózní Ing. Svoboda si měl sliby finančních výhod a údajně i přímým uplácením zajišťovat hlasy pro svoje zvolení. Podporu měl tehdy i u vlivného funkcionáře ČSFA Fanty. Západočeši podali stížnost, ale neuspěli. Dokonce padlo rozhodnutí, že tehdejší župní předseda Kann nesmí být znovu zvolen. Když se za něj župa postavila, byl její výbor pražským ústředím asociace rozpuštěn a dosazena byla správní komise. K odporu se zvedly celé západní Čechy, přidaly se k nim i další župy a vedení asociace bylo donuceno trest i svoji komisi odvolat.

Peníze „bokem“ se dávaly za přestupy. Zase nic nového pod sluncem. V roce 1926 odešel kanonýr Josef Silný ze Slavie do Sparty. Ta za něho oficiálně vyplatila rivalovi na tehdejší dobu neuvěřitelných 50 000 korun. Dalších 10 000 měl údajně dostat samotný hráč za podpis přestupu, a dokonce 15 000 slávistický činovník, který dal k transferu souhlas. Ještě dražší byl v roce 1937 Josef Bican, který přestoupil do Slavie z vídeňské Admiry. Pražané za něj prý zaplatili rakouskému klubu 120 000 korun, dalších 50 000 měl dostat hráč a nejméně stejnou částku si měli rozdělit úředníci v Admiře a Rakouském fotbalovém svazu, kteří přestup umožnili. Jak to bylo doopravdy, se už nedozvíme.

Vysoké částky jsou dnes při přestupech hvězd zcela běžné, už dosahují několika miliard korun, a ty, které kluby vyplácejí neoficiálně z různých fondů, takže nejsou nikde evidovány, jsou prý jen o něco nižší… Inu, ne nadarmo se říká, že atletika je královnou sportu, ale fotbal ministrem financí.

I když se spekulovalo o uplácení hráčů a zejména rozhodčích poměrně často, konkrétní případy jsem v dostupných pramenech nenašel. Ani v knize Karla Petrů Dějiny československého sportu, která zaznamenává na téměř devíti stech stránkách podrobně dění v našem fotbale od jeho vzniku do konce druhé světové války, se neobjevila zmínka o úplatcích a jejich potrestání fotbalovými orgány nebo soudy. Několikrát se zmiňuje o sporech svazu či asociace a klubů se Sborem rozhodčích, pojednává o ukončení činnosti některých, ale konkrétní důvody kromě „špatných výkonů“ nezmiňuje.

Mluvilo se o snaze ovlivnit hráče, především ty nejlepší, nebo za protektorátu o údajném podplácení rozhodčích Vlašimí ve snaze postoupit do nejvyšší soutěže, ale nic konkrétního. Podobné problémy byly ve všech soutěžích, ale bez medializace je řešily jednotlivé župy. Podezřelé výsledky byly anulovány a zápasy se opakovaly.

Asociace ve třicátých letech vydala rozhodnutí, jak v takových případech postupovat. Stanovená pravidla v podstatě stížnostem na vedení zápasů rozhodčími zamezila. Ani vedení českého a československého fotbalu žádný problém „nepustilo“ a skandální výstupy v médiích označovalo za nepodložené spekulace. Citelně chyběl orgán, jakým byla a je disciplinární komise. Ani zmíněný „Trestní řád“ se korupcí nezabýval, jako by podplácení ve fotbale vlastně nepředstavovalo problém…

Mezinárodní skandál Slavie a Juventusu

Mezi světovými válkami byl nejvýznamnější klubovou trofejí Středoevropský pohár, o který hrály týmy z Itálie, Československa, Rakouska, Maďarska a některých ročníků se zúčastnily i celky z Jugoslávie, Rumunska nebo Švýcarska. Sparta ho před druhou světovou válkou vyhrála dvakrát, Slavia jednou. Tehdy ještě neexistovala UEFA, soutěž řídil mezinárodní výbor sídlící ve Vídni.

Největší skandál se stal v roce 1932, kdy proti sobě nastoupily v semifinále Slavia a Juventus Turín. V Praze nemohl italský klub skousnout prohru 0:4. Vše začalo námitkami hostí proti míči. Rakouský sudí Braun je odmítl. Slavia vedla o půli 3:0, hosté po změně stran přitvrdili, což arbitr ne vždy trestal. V samém závěru nařídil pokutový kop, za což ho Cesarini srazil – údajně nechtěně – k zemi. Na hráče Juventusu se vrhli diváci, kteří přelezli ochrannou bariéru, a pořádek musela zjednat policie, aby se zápas dohrál. Slavia zvítězila 4:0.

Italská média rozpoutala nenávistnou kampaň. Slavia přijela do turínského pekla. Fanoušci Juventusu ji hned po příjezdu přivítali nenávistnými urážkami, které vzrostly při zápase. Domácí vedli po poločase 2:0, jeden gól dal Cesarini, kterého výbor poháru sice předvolal, ale nepotrestal. Na začátku druhé půle byl kamenem do hlavy zasažen gólman Plánička. Slavia odešla ze hřiště, rozhodčí Miesz z Vídně nebyl schopen zaručit bezpečné pokračování utkání, 1200 policistů nemělo proti 20 000 rozvášněných diváků šanci. Vedoucí slávistické výpravy z taktických důvodů oznámil, že Slavia boj vzdává a přenechá postup Juventusu. Cíl tohoto manévru byl jasný. Dostat se ze hřiště do hotelu, pak do vlaku a pryč z Turína. Dav informace částečně uklidnila. Slavia odjela.

Řídící výbor soutěže posléze rozhodl, že v obou zápasech hrubě selhala pořadatelská služba obou klubů a Juventus i Slavii vyloučil ze soutěže. Trofej tak získal rozhodnutím řídícího výboru vítěz druhého semifinále – AGC Boloňa. Jednalo se o největší meziválečný evropský „disciplinární“ fotbalový případ, byť disciplinární komise ani jí podobná instituce neexistovala v rámci Evropy ani jako součást organizačního výboru Středoevropského poháru.

Zmiňme ještě jednu kuriozitu, byť se přímo netýká úplatků, ale předběhla dobu o sto let. Celou historií českého fotbalu se jako červená nit vinou spory a rivalita pražských S. Vedení svazu řešilo spor mezi Slavií a Spartou, kdy červenobílí chtěli dohrát odložené utkání I. domácího mistrovství z roku 1912 bez diváků, protože ti sparťanští uspořádali proti Slavii demonstraci. Požadavek svaz zamítl a nakonec utkání kontumoval ve prospěch Sparty. Byl to první případ kontumace kvůli odmítnutí jednoho mužstva nastoupit k oficiálnímu zápasu.

V říjnu téhož roku došlo ještě k jedné zajímavé a mimořádné události. Na derby přišlo tehdy nevídaných 14 000 diváků a působilo v něm pět rozhodčích – hlavní, dva pomezní a dva brankoví. Sparta vyhrála 2:0. Na začátku tohoto tisíciletí byli brankoví rozhodčí krátce opět na scéně. „Vystřídala“ je branková technologie, která dokáže rozpoznat, zda byl míč celým objemem za brankovou čárou či nikoliv. Nicméně o další sporné momenty se starají videorozhodčí.

Kapitola 2.

Dvanáct předsedů disciplinárky

Už víme, že pojem disciplinární komise byl desítky let nejen u nás zcela neznámý. Na konci devatenáctého století už měla anglická Fotbalová asociace v rámci svých struktur orgán, který řešil prohřešky, k nimž došlo na hřišti, a ve dvacátých letech dostal oficiální název Disciplinární komise. Měla vypracovaný řád, který dbal na dodržování pravidel a trestal závažné případy jejich porušení, především fauly s trvalými nebo dlouhodobými následky. Na starosti měl i jiné porušování norem, například pokusy o korupci. Neměl však předsedu ani stálé členy. Složení komise určovalo vedení FA podle situace.

Obdobná komise byla založena o několik let později i při Československé fotbalové asociaci, členové také byli jmenováni jejím vedením případ od případu. Ty nejzávažnější, a to i před zavedením profesionalismu, v nichž hrály roli peníze a šlo či mohlo jít o přeplácení nebo uplácení, řešila rovnou policie a následně soudy. Tato komise se jmenovala Protestní nebo též Trestní. Ta pokračovala v rámci obnovené Československé asociace fotbalové.

Fotbal se ještě neoklepal z válečných hrůz a trablů a už řešil první velký korupční skandál. Kvůli úplatkům a machinacím s výsledky byly v roce 1947 vyřazeny z nejvyšší soutěže SK Baťa Zlín, SK Židenice a SK Kladno. O rok později ze stejného důvodu spadly do divize Otrokovice a Vítkovice. Ještě bez disciplinární komise, prohřešky řešil řídící orgán fotbalu. Disciplinárka byla založena v roce 1948 v rámci „poúnorové“ reorganizace tělovýchovy. Tehdy se také fotbalová asociace změnila v Odbor kopané Československé obce sokolské. Prvním předsedou disciplinární komise byl jmenován JUDr. Antonín Kepák. Ten povolal před komisi mimo jiné i Josefa Bicana. Ne jako obžalovaného, ale jako oběť tehdy obávaného kladenského beka Miroslava „Mandy“ Linharta.

V roce 1950 Kepáka vystřídal legendární Václav Černý, řečený Kat pražský. Disciplinárku vedl dlouhých osmnáct let. A zažil toho opravdu hodně… „Jan Lála s Karlem Nepomuckým se v pardubické Dukle zamotali do prodeje zápasu. Za obrovský peníze. Každý dostal stokorunu. Lála ji utratil hned, Nepomucký ji měl v peněžence. Jak se to seběhlo, neřekli, a dostali vysoké tresty. Už nevím kolik, ale tenkrát to bylo hodně. Výjimečný trest na jeden rok dostal Zdeněk Procházka, který zase kryl nějaké podvody Sparty… Ano, byli jsme nekompromisní, ale viděli jsme i tu lidskou stránku, takže proč kat? Nikdy jsem si tak nepřipadal,“ vyprávěl pro knihu Fotbal plný hříchů v roce 1994. Právě Černý rozpletl podvodné kroky Košic, které bránily přestupu Andreje Kvašňáka do Sparty, kam i díky zásahu Černého nakonec přestoupil.

A přidal i ještě jednu pikanterii: „Dělal jsem také funkci, které se dnes říká delegát. Jednou jsem přijel do Košic, ani nevím, s kým hrály. Bylo vedro, v kanceláři jsem si odložil sako. Přijdu zpátky a v kapse jsem našel obálku naditou stokorunami, už ani nevím, kolik jich bylo. Hned jsem vletěl na tehdejšího košického bosse Laca Kropáče, jemuž se ve fotbale říkalo Car z východu. Ten ani nemrkl okem: ‚Vašíčku, to bylo tvoje sako? Já myslel, že je rozhodčího.‘ Já zůstal jak opařený, ale Kepákova disciplinárka mu tehdy dala trest a myslím, že klubu také.“ Bohužel některé protokoly disciplinárky z doby „socialismu“ byly po roce 1989 skartovány, takže nezbývá než vystačit si se vzpomínkami aktérů a účastníků, které jsou dnes legendami.

Kapitola 2.

Ombudsman Českého olympijského výboru Alexander Károlyi (vlevo) a předseda ČOV Jiří Kejval.

V roce 1968 to vřelo nejen ve společnosti, ale i v československém fotbale. Padl šéf Milan Michalík i šéf disciplinárky Černý. V jejím čele stanul Karel Kořínek, jemuž nakonec zlomila vaz aféra Puma–Adidas, i ta se v této knize objeví – jako krásný příklad toho, co tehdy bylo možné a dnes je pro mladé zcela nepochopitelné. Řešil také případ hráče, který nastoupil „načerno“ za ČKD Slaný, což tým stálo čtyři body a postup do vyšší soutěže. Po něm ještě v roce 1970 přišel Vladimír Trizna, který vydržel jen tři měsíce, i on se stal „obětí“ zmíněné aféry dvou německých firem.

Nahradil ho František Eliáš. „Po odvolání Kořínka a jeho komise bylo asi tříměsíční bezvládí, pak byl instalován Trizna, ale ani on případ Puma–Adidas neuzavřel, to připadlo až mnou vedené komisi. Byli jsme pod obrovským tlakem nejen tělovýchovného vedení, ale také z nábřeží, kde sídlil ÚV KSČ. Museli jsme potrestat porušení morálních norem socialistického sportovce. Ale zároveň jsme neměli ublížit reprezentaci, nechat otevřené dveře, aby se nejlepší českoslovenští fotbalisté do ní mohli vrátit. Však také padaly podmíněné tresty a zákazy obléknout dres národního mužstva do konce roku 1971,“ vyprávěl po letech František Eliáš.

A ještě jeden úkol měla jeho komise. Na světovém šampionátu v Mexiku použili rozhodčí poprvé červené a žluté karty… „A ty jsme zaváděli i do našeho fotbalu. Navrhoval jsem stop na jeden zápas po dvou žlutých kartách, to neprošlo. Dohodli jsme se na třech. Ono se to mění v našem i mezinárodním fotbale. Ještě složitější to bylo s červenými. Za ně hrozil trest na jeden i více zápasů, proto se muselo pečlivě posuzovat, za co sudí červenou udělil. I to se často mění. Zejména na červené karty – za co je dávat a jak stanovit výši trestu – prakticky nelze najít jednotný metr. Každý případ je specifický a na každou červenou a trest za ni bude vždycky existovat spousta názorů,“ říkal už téměř před třiceti lety.

Stop na jeden zápas existuje ve většině zemí. V Anglii však nezasedala disciplinárka každý týden, vyloučený hrál třeba další dvě kola, než konečně dostal trest. I v kolébce kopané, jak je Anglie nazývána, po červené má hráč zastavenou činnost.

Eliáš odstoupil v roce 1973 z vážných rodinných důvodů, pět let pak vedl disciplinárku Miroslav Hloušek. Vypráví se o něm, že chodíval na zápasy v přestrojení, s nalepeným knírem i plnovousem. Nechtěl být poznán. Za jeho vedení vznikl nový disciplinární řád, v němž byly pregnantně vyjmenovány prohřešky a tresty za ně. „Visel v každé kabině, hráči i činovníci klubů věděli za co a za kolik. Napsali vyjádření klubu a do Prahy nemuseli,“ vyprávěl s neskrývanou hrdostí.

Mělo to ale jeden háček. Trest platil i na mezinárodní zápasy. Když hráč dostal stop na dva zápasy a jeden byl třeba v evropském poháru, měl smůlu. To se změnilo až za předsednictví JUDr. Emila Baniče. Československé kluby totiž byly v nevýhodě oproti zahraničním soupeřům, v jejichž zemích se tresty z domácích soutěží na mezinárodní scénu nepřenášely.

Příchod Károlyiho do disciplinárky

Soudce Nejvyššího soudu Emil Banič vedl disciplinárku od roku 1978. Za jeho působení byly tresty rozděleny na soutěžní zápasy a na časové období. Baničova disciplinárka řešila mimo jiné i tři případy velice nestandardních přestupů. Záložník Peter Herda chtěl do Slavie, ale mateřské Topoľčany byly proti. Důvod, že chce odejít kvůli studiu, nevzaly. „Případ se táhl dlouho, tenkrát bylo těžké přestupovat. Mnohdy za přestupem stály i nejvyšší politické orgány. Herda nakonec do Slavie odešel. Stejným směrem mířil útočník Miloš Mejtský. Ale z Hradce Králové to bylo téměř nemožné. S činovníky Slavie vymysleli přestup do Malšovy Lhoty. Všechno se provalilo a Mejtský do Edenu nepřestoupil. Záložník Peter Zelenský z Trnavy do Bohemky ano, ale také to trvalo. Trnavští udělali administrativní chybu,“ vyprávěl Banič.

Na stůl šéfa disciplinárky se dostal i případ Jana Bergera, který „urazil“ v restauraci obraz prezidenta Husáka, ač nebyl pokálen od much jako portrét císaře pána ve Švejkovi. Berger fotbalové normy neporušil, nemohl být tedy disciplinárně trestán. Řešilo se to na jiných místech, mimo jiné na vltavském nábřeží v již zmíněném sídle ÚV KSČ. Tam se propíral i přestup gólmana Jana Stejskala z Brna do Sparty…

„Nejvíc se o mně mluvilo a psalo, když jsem zavřel Spartě Letnou. To byla drzost! Ale pokuty už nezabíraly, Sparta byla v podmínce a láhev od vína hozená na trávník v utkání se Slovanem byla posledním hřebíčkem. Tak jsme zavřeli Spartě hřiště na jedno utkání. To odehrála v Mladé Boleslavi a Prešov tam porazila 2:1,“ vzpomínal Banič.

Posledním z předsedů „předkárolyiovské“ éry byl Ladislav Mach, který vedl disciplinární komisi od roku 1983 a za něhož byl Károlyi jmenován místopředsedou. Za Macha vypukla úplatkářská aféra Bohemians, týkala se zejména peněz, které měli dostat za přestup hráči. Ovšem pocházely z černých fondů. Tuto aféru však řešil soud a disciplinárka ji monitorovala, protože z hlediska fotbalových norem se hráči neprovinili.

Zabývala se však slavnou potyčkou Luboše Kubíka s funkcionáři Prešova a tajemným opuštěním reprezentačního srazu v Nymburce Tomášem Skuhravým. Pikantní byl případ útočníka Ivo Knoflíčka, který vojákoval v RH Cheb. Klubu se přestalo dařit. Viník byl jasný – Knoflíček. Nedával tolik gólů, kolik bylo třeba. Náčelník Rudé hvězdy Jan Veverka, bývalý rozhodčí, chtěl poslat Knoflíčka k bojovému útvaru. Mach mu vysvětlil, že to nejde…

V roce 1988 se stal šéfem disciplinární komise JUDr. Alexander Károlyi. „Když mi v roce 1978 nabídl doktor Banič, abych pracoval v disciplinární komisi, v životě mě nenapadlo, že v ní budu nakonec jednatřicet let a z toho jednadvacet jako předseda. Prvním případem, na němž jsem se podílel, bylo vyloučení Ladislava Vízka v utkání s Plzní. A pak jich bylo přes dvacet tisíc,“ vzpomínal Károlyi.

K udělení ceny Mezinárodního olympijského výboru Olympism in Action v roce 2018 Károlyimu blahopřál i jeho přítel, zpěvák Karel Gott.

Kromě disciplinárky byl poradcem ministra práce a sociálních věcí, generálním ředitelem sekce zahraničního obchodu ministerstva zahraničních věcí. Zasedal v řídících orgánech Motokovu, Zetoru, byl členem Legislativní rady vlády. Podílel se nejen na disciplinárních řádech, ale na mnoha dalších normách, včetně zákonu o podpoře sportu. Byl předsedou Rady expertů Antidopingového výboru ČR, léta pracoval v orgánech Českého olympijského výboru, jehož je od roku 2012 ombudsmanem.