Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď plodem autorčiny fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými či mrtvými, obchodními společnostmi, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Přeložila Irena Steinerová

BEFORE SHE DISAPPEARED

Lisa Gardner

Copyright © 2021 by Lisa Gardner, Inc.

Translation © Irena Steinerová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9592-3

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

PODĚKOVÁNÍ A POZNÁMKA AUTORKY

Všem, kteří hledají, aby jiní mohli nacházet

Kapitola 1

Voda mě studeně laská na tváři. Kopu nohama a nořím se hlouběji do kalného šera, dlouhé vlasy za mnou vlají jako černý úhoř. Jsem oblečená. Džíny, tenisky, tričko a rozepnutá větrovka, která se rozevírá jako křídla a zpomaluje mé klesání. Můj oděv těžkne víc a víc, až nakonec sotva dokážu zatřepetat nohama nebo pohnout rukama.

Proč mám na sobě oblečení?

Neopren.

Kyslíkové bomby.

Hlavou se mi honí myšlenky, ale nedokážu je polapit.

Musím se dostat až na dno jezera. Tam, kam už neproniká sluneční svit a kde číhají hadovité potvory. Musím najít… Musím tam…

Plíce mám najednou stejně těžké jako nohy. Tlak v hrudi roste.

Starý Chevrolet pick-up. Promáčknutý, otřískaný, střecha kabiny vybledlá sluncem do odstínu zataženého nebe. Ten obrázek se mi vynoří v mysli a já po něm skočím. To proto jsem tady. Tohle hledám. Stříbrný střípek v rybničním bahně.

Na začátku jsem měla sonar. Další nahodilá myšlenka, ale když klesnu hlouběji do vodní hlubiny, najednou se mi to vybaví. Vidím se za kormidlem malého člunu, který jsem si vypůjčila za vlastní peníze. Brázdím jezero křížem krážem už dva dny v kuse, víc jsem si nemohla dovolit, a pracuju na teorii, kterou všichni ostatní zavrhli. Až dokud…

Kde mám neopren? A kyslíkovou bombu? Něco je špatně. Potřebuju… Musím…

Neudržím myšlenku. Plíce mě pálí. Cítím, jak mi splaskávají v hrudi, a mám nepotlačitelnou touhu se nadechnout. Nasát do sebe doušek tmavé kalné vody. Přestat s jezerem bojovat a splynout s ním v jedno. Pak už nebudu muset plavat. Klesnu na dno, a pokud je moje teorie správná, připojím se k té, kterou hledám, jako další ztracená duše, již už nikdy nikdo nespatří.

Starý pick-up. Střecha kabiny vybledlá sluncem do odstínu vyšisované oblohy. Pamatuj si to. Soustřeď se. Najdi to.

Je to, co támhle vidím, záblesk stříbrné barvy, částečně zakrytý oponou vlnící se trávy?

Pokouším se tam zamířit, ale zamotám se do třepetající se větrovky. Zastavím, horečně šlapu vodu a snažím se osvobodit ruce z přilnavého sevření nylonu.

Hruď se mi svírá ještě víc.

Neměla jsem kyslíkovou bombu?

Nebyla jsem oblečená v neoprenu?

Něco tady nesedí. Potřebuju tu myšlenku udržet, jenže jezero vítězí, bolí mě na hrudi a údy mám zemdlené.

Voda mě něžně hladí po tváři. Volá na mě a já cítím, jak jí odpovídám.

Nohy mi zpomalují. Ruce se vznesou nahoru. Poddávám se tíze svého oblečení, olověnému závaží v hrudi. Začnu se potápět rychleji. Níž, níž, níž.

Zavřu oči a nechám tomu volný průběh.

Paul vždycky říkal, že moc tlačím na pilu. Všechno příliš komplikuju. Dokonce i jeho lásku ke mně. Jenže já jsem ho samozřejmě neposlouchala.

Teď mi v žilách proudí podivné teplo. To jezero vlastně není temné ani ponuré. Je to moje útočiště, objímá mě jako milenec a slibuje, že mě už nikdy neopustí.

Pak…

Není to stříbrný záblesk. Není to střecha starého omláceného pick-upu, který je už sto padesát tisíc kilometrů za zenitem. Místo toho zahlédnu černý šrám, který se objevuje a zase mizí uprostřed tmavě zeleného pole. Počkám, až se jezerní trávy odvlní doleva, a pak to spatřím znova, tmavý pruh, pak další a další. Na dně jezera se rýsují čtyři stejné obrysy.

Pneumatiky. Dívám se na čtyři pneumatiky. Kdybych nebyla tak příšerně unavená, asi se hystericky rozesměju.

Sonar měl pravdu. Vyslal zpátky zrnitý obrázek předmětu zhruba správné velikosti a tvaru, spočívajícího na dně hlubokého jezera. Jenomže mě nenapadlo, že ta věc může být vzhůru nohama.

Bojuju s letargií, vědomí naléhavosti ve mně zažehne poslední jiskru odhodlání. Tvrdili mi, že jsem na omylu. Posmívali se mi, místní lidé vycházeli ven a obraceli oči v sloup, když viděli, jak nemotorně lezu do člunu, který neumím řídit. Pokřikovali na mě, že jsem blázen, a za zády mi nejspíš nadávali ještě hůř. Ale teď…

Dělej. Hledej. Plav. Než jezero vyhraje tu bitvu.

Neopren. To slovo mi rezonuje kdesi na okraji mysli. Kyslíková bomba. Takhle to nemá být. Je to celé špatně, špatně, špatně. Jenže ve svém otupělém stavu to nedokážu napravit.

Deru se vpřed, bojuju s vodou, bojuju s nedostatkem kyslíku. Mají pravdu: jsem bláznivá. A zbrklá a tvrdohlavá a lehkomyslná.

Ale nejsem na dně. Obrazně řečeno. Aspoň prozatím.

Dorazím k první pneumatice. Zachytím se slizké gumy a snažím se zorientovat. A teď rychle, nezbývá moc času. Zadní kolo. Sunu se podél podvozku pokrytého řasami, až se konečně dostanu ke kabině.

Pak už jen zírám.

Lani Whitehorseová. Dvaadvacet let. Servírka, dcera, matka tříletého dítěte. Žena s notoricky špatným vkusem na muže.

Zmizela před osmnácti měsíci. Zdrhla, soudili místní. Nikdy, nesouhlasila její matka.

A teď se našla, uvězněná na dně jezera, které se prostíralo hned u ostré zatáčky, jíž každou noc ve dvě ráno projížděla po skončení šichty za barem. Přesně jak jsem vydedukovala po měsících vyptávání, studování map a pročítání podezřele tenkých policejních hlášení.

Nezvládla Lani serpentinu, kterou projížděla už tolikrát předtím? Polekala ji srna, co jí vběhla před auto? Nebo jednoduše usnula za volantem, vyčerpaná životem, který jí toho tolik vzal?

Neumím na všechny ty otázky odpovědět.

Můžu ale její matce a její dceři říct aspoň tohle.

Lani visí hlavou dolů, tvář se jí ztrácí ve vznášející se svatozáři černočerných vlasů, tělo má ještě stále připoutané v kabině vozu, do něhož před osmnácti měsíci nastoupila.

Plíce už mě nepálí. Šatstvo mě netíží. Cítím jen pietu, když beru za kliku dveří a trhnu.

Dveře auta se hladce otevřou.

Až na to, že… dveře přece pod vodou otevřít nejdou. Neopren. Kyslíková bomba. Co je špatně, co je špatně… Můj mozek opožděně vyhlásí poplach: Stav nebezpečí! Mysli, mysli, mysli! Jenže já nemůžu, nemůžu, nemůžu.

Najednou dýchám. Vdechuju jezero. Vítám ho ve svých plicích. Splynula jsem s ním v jedno, nebo ono splynulo se mnou.

Vtom Lani Whitehorseová otočí hlavu.

Zírá na mě prázdnými očními důlky, s rozšklebenou pusou v kostlivé tváři.

„Pozdě,“ říká mi. „Moc pozdě.“

Vymrští kostnatou ruku a popadne mě za zápěstí.

Kopu a snažím se jí vytrhnout. Klika dveří mi však vyklouzla z prstů a nemám se o co zapřít. Došel mi vzduch a nejsem nic než jezerní voda a podvodní tráva.

Neuvěřitelnou silou mě vtáhne do kabiny pick-upu.

Jeden poslední výkřik. Sleduju, jak ze mě vytryskne jako vzduchová bublina a vznáší se vzhůru, vzhůru, vzhůru. To je všechno, co ze mě zbylo.

Lani Whitehorseová zabouchne dveře.

A já se k ní v tom příšeří navždy připojím.

Rachot. Skřípání. Náhle zaduní hlášení: „Příští zastávka South Station!“

Vlak s cuknutím zastaví a já se prudce probudím, mžourám a prohlížím si své zcela suché oblečení.

Sen. Noční můra. Něco. V mé branži není ani první, ani poslední. Zůstane mi jen pachuť strachu na jazyku, když v rychlosti sbírám zavazadla a spěchám za ostatními cestujícími ke dveřím vlaku.

Lani Whitehorseovou jsem našla před třemi týdny, zamčenou v jejím autě na dně jezera. Po měsících intenzivního pátrání v indiánské rezervaci, kde byla moje přítomnost trnem v oku místním obyvatelům i kmenové policii. Jenže já jsem na ten případ narazila na internetu a zapůsobilo na mě matčino neochvějné přesvědčení, že Lani by nikdy neopustila malou dcerku. Lani byla možná zkrachovalá existence se smůlou na chlapy, ale pořád to byla máma. Nikdy nepochopím, proč si lidi myslí, že se ty dvě věci vzájemně vylučují.

Takže jsem se tam nastěhovala, našla si místo barmanky na Laniině bývalém pracovišti a začala pátrat na vlastní pěst.

Toho dne, kdy policie konečně vytáhla z jezera ten Chevrolet pick-up, z něhož crčela směs bahna a hrůzy, mě Laniina máma objala. Kvílela žalem a brečela úlevou, že se Lani nakonec vrátila domů. Zdržela jsem se do pohřbu. Stála jsem stranou malého hloučku truchlících pozůstalých, protože dokázat svou pravdu téměř vždycky znamená usvědčit někoho jiného z omylu, čímž si člověk mnoho přátel nezíská.

Udělala jsem, co bylo potřeba. Pak jsem zamířila do místní knihovny, kde jsem zapnula počítač a vrátila se do chatovací místnosti, kde si rodinní příslušníci, starostliví sousedé a blázni jako já vyměňují informace o různých případech pohřešovaných osob. Je jich spousta. Tolik, že to místní bezpečnostní složky občas nezvládají. Tehdy nastupují lidé jako já, aby to vakuum zaplnili.

Četla jsem. Poslala několik dotazů. A během pár hodin už jsem věděla, kam vyrazím dál.

Jak říkám, těch pohřešovaných je tolik. Příliš mnoho.

A to mě přivedlo sem, do Bostonu, do města, které jsem nikdy předtím nenavštívila. Netuším, kde jsem ani co tu dělám, ale to pro mě není nic nového. Momentálně jdu s davem, který se valí po nástupišti k cedulím s nápisem Východ, a všechny světské statky mám sbalené do jediného kufru, který táhnu za sebou. Kdysi jsem mívala dům, auto, bílý plaňkový plot. Jenže zub času zahlodal a dneska…

Řekněme jen, že jsem se naučila cestovat nalehko.

Venku na jasně ozářeném chodníku se zastavím, zamrkám, pak úplně zavřu oči. Vkročit přímo do centra Bostonu znamená útok na všechny smysly. Lidi, klaksony, zvukové signály na přechodech pro chodce. Pach výfukových plynů, smažených ryb a slané vody z přístavu. Už jsem zapomněla na ten drtivý pocit, jaký se člověka zmocní v betonové džungli, byť je z ní úchvatný výhled na moře.

Zhluboka a roztřeseně se nadechnu. Dokud nesplním misi, bude tohle můj nový domov. Pomalu vyfouknu vzduch. Otevřu oči a narovnám ramena. Poslední zbytky mé noční můry a rozespalosti se rozplývají. Jsem připravená vyrazit do boje, což je dobře, vzhledem k zástupům naštvaných chodců, kteří se kolem mě prodírají.

Z ošoupané kožené brašny vytáhnu složku plnou papírů, které jsem si před několika dny vytiskla. Obsahují mapu Bostonu, články o demografické situaci ve městě a fotografii ostýchavě se usmívající dívky s hladkou tmavou pokožkou, nádhernýma hnědýma očima a sytě černými vlasy, které jí ve vodopádu pečlivě upravených kudrlinek splývají na ramena. V době zmizení patnáctiletá. Teď je jí šestnáct.

Seznamte se s Angelique Lovelie Badeauovou. Pro kamarády Angel. Pro příbuzné Lili.

Angelique zmizela před jedenácti měsíci z Mattapanu v Bostonu. Jednoho pátečního listopadového odpoledne vyšla ze školy a pak… byla fuč. Nikdo ji už neviděl. Žádné stopy. Žádné zvraty v případu. Celých jedenáct měsíců.

Obyvatelé Bostonu vám řeknou, že Mattapan je nechvalně proslulá čtvrť. Drsná. Chudá. Je samozřejmě plná tvrdě pracujících lidí a bohatého kulturního dědictví, jelikož zde žije druhá největší haitská populace v zemi, hned po Floridě. Zároveň je však také semeništěm zločinu, násilí a gangů. Jestli se chcete nechat zastřelit nebo zapíchnout, pak je Mordorpan, jak mu místní říkají, tím pravým místem. A právě tam si teď plánuju pronajmout byt, najít práci a vyzpovídat sousedy.

A doufám, že díky své drzosti, odhodlání a slepé štěstěně najdu dívku, na kterou už zbytek světa zřejmě zapomněl.

Nejsem policistka.

Nejsem soukromá vyšetřovatelka.

Nemám žádné zvláštní schopnosti ani výcvik.

Já jsem jenom já. Průměrná běloška středního věku, která toho víc lituje, než kolik toho vlastní, a zažila víc smutných chvil než šťastných konců.

Jmenuju se Frankie Elkinová a zabývám se hledáním pohřešovaných osob, hlavně příslušníků menšin. Když už to policie vzdá, veřejnost na ně zapomene a média to nezajímá, přicházím na scénu já. Není to pro peníze ani uznání, a většinou se mi nedostane ani pomoci. Proč to teda dělám?

Tolik našich dětí zmizelo. Spousta jich nebude nikdy nalezena, často jen kvůli barvě kůže. Možná by ta otázka neměla znít, proč to dělám, ale spíš, proč je nehledají všichni ostatní?

Angelique Lovelie Badeauová si zaslouží vrátit se domů.

Naposledy se podívám do mapy. Potřebuju najít příměstský vlak na Morton Street. Na mapě bostonského metra je tato trať znázorněná jako fialová linka, což samozřejmě neodpovídá ničemu, co vidím kolem sebe. Otočím se na jednu stranu. Otočím se na druhou. Pak si uvědomím: neměla jsem odcházet ze South Station. Vrátím se zpátky.

Nevadí mi, že jsem ztracená. Ani zmatená. Dokonce ani vyděšená.

Po všech těch letech jsem už na to zvyklá.

Paul mě varoval, že od sebe budu odstrkovat každého, koho miluju, že začnu nadměrně riskovat, že to nedělám proto, abych někoho zachránila, ale abych sama sebe trestala.

Paulovi to vždycky skvěle myslelo.

Všimnu si obří mapy massachusettské integrované dopravy, jedu prstem po fialové lince a spatřím svůj cíl. Opět jsem na stopě a mířím do Mordorpanu.

Kapitola 2

Jsou už čtyři odpoledne, když dorazím na první štaci. Stoney’s, stojí napsáno nad vchodem. Rudá fasáda jednopatrové budovy je oprýskaná a ten bílý nápis je spíš domněnka než jistota. Dům ladí se svými zchátralými sousedy, natěsnanými jeden vedle druhého po obou stranách bloku. Chodník je širší, než jsem očekávala, a v tuto denní dobu téměř liduprázdný. Po tom, co jsem se dočetla v různých článcích, bych se nedivila, kdyby se to tu hemžilo gangy a u každého vchodu by postával nějaký dealer. Ve skutečnosti kolem sebe vidím běžné lidi věnující se svým každodenním záležitostem. Většina si mě, osamocenou bělošku, zvědavě prohlíží.

Jsem ráda, že jim můžu zmizet z očí, strčím do dveří a vjedu s kufrem do spoře osvětleného lokálu. Většinu svého dospělého života jsem pracovala jako barmanka. Profese vhodná pro přivandrovalce, a v posledních deseti letech také vhodný způsob, jak se dozvědět nejnovější drby. Navíc mám tu práci ráda. Lokály jsou vždycky plné podivínů a samotářů. Cítím se tam jako doma.

Uvnitř zaznamenám zatuchlý pach cigaretového kouře, zažraný hluboko v pórech staré budovy. Uprostřed místnosti stojí hlouček kulatých dřevěných stolů s nesourodými židlemi. Zeď po mé pravici lemují čtyři boxy; červené vinylové čalounění je sice popraskané, ale stále drží dekorum. Tři další kóje vlevo jsou v podobném stavu.

Rozeznávám asi půl tuctu návštěvníků. Samí černoši. Jsou rozesazení po malém lokále a všichni hledí do sklenice. Teď každý z nich zvedne hlavu a změří si mě pohledem. Jestliže si mě místní na ulici prohlíželi se zvědavostí, tady cítím neskrývané podezření.

V této čtvrti patřím k menšině. Na druhou stranu, stejně jsem na tom byla loni i předloni i předpředloni. Jsem na ty pohledy zvyklá, což ovšem neznamená, že jsou mi příjemné.

Polední násoskové mají naštěstí důležitější věci na práci. Jeden po druhém se vracejí ke svým soukromým trablům a já se zaměřím na barový pult z tmavého dřeva přímo přede mnou, za nímž stojí osamělý černoch a utírá pivní sklenice rozložené na tácu.

Zamířím k němu.

Je štíhlé postavy, s šedými vlasy a upravenou bradkou odstínu pepř a sůl. Černé oči mu lemují hluboké vrásky a působí dojmem člověka, který všude byl a všechno zná.

„Stoney,“ tipnu si.

„Zabloudila jste?“ Postaví vysokou sklenici na podnos a vezme si další. Kolem pasu má uvázanou bílou zástěru a zachází s utěrkou se zručností získanou léty praxe. Nepochybně je to majitel, a navíc zkušený výčepní.

„Jsem tu kvůli tomu místu barmana.“

„Ne.“ Uchopí další sklenici.

Zaparkuju kufr u pultu a posadím se na barovou židli. Jeho odpověď mě nepřekvapuje. Většina mých rozhovorů začíná takhle.

„Mám dvacetileté zkušenosti,“ pokračuju. „Navíc mi nevadí úklid, vaření kafe ani obsluha friťáku.“ Smažené jídlo je přirozeným doplňkem alkoholu – a tady, kousek od kuchyně, je vzduch nasycený mastnotou. Smažené hranolky, smažená kuřecí křidélka – možná i smažené banány, vzhledem k haitské komunitě.

„Ne,“ zopakuje.

Přikývnu. Na pultě leží druhá utěrka. Zvednu ji, vyberu si nejbližší mokrou sklenici a začnu utírat.

Stoney se na mě zamračí, ale nezarazí mě. Žádný majitel podniku neodmítne bezplatnou pracovní sílu.

Oba mlčky pracujeme. Ta činnost se mi líbí. Rytmické otáčení sklenicí, leštění utěrkou. I když je sklo už suché, u horního okraje zůstává slabá bílá linka. Léta pivní pěny, lidských rtů. Jsou ale čisté. Tím je mi Stoney a jeho podnik sympatický. Navíc pronajímá pokoj nad lokálem za cenu, kterou si skoro můžu dovolit. Našla jsem ten inzerát na místní vývěsce.

„Nepiju,“ dodám. První tác pivního skla je hotový. Stoney ho sundá z baru. Podá druhý podnos s mokrými sklenicemi na whisky.

„Abstinentka?“ zeptá se.

„Ne.“

„Přišla jste nás spasit?“

„To bych musela být spasená sama.“

Odfrkne si. Oba pokračujeme v utírání. Podle toho, co jsem vyčetla, pochází podstatná část obyvatel Mattapanu z Karibiku a tím pádem mluví francouzsky, francouzskou kreolštinou nebo některým z místních nářečí. Nic z toho však ve Stoneyho hlase neslyším. Mluví s typickým novoanglickým přízvukem. Možná prožil celý život v Bostonu nebo se sem přestěhoval z New Yorku či Filadelfie, aby si otevřel vlastní podnik. Je vždycky nebezpečné dělat předčasné závěry, přesto je prakticky nemožné se tomu vyhnout.

„Anonymní alkoholička,“ napovím mu, když doleštíme whiskovky a on vymění tác za další, tentokrát s panáky. Oba se pustíme do práce. Rychle, rázně, bezmyšlenkovitě. Dokonalé meditační cvičení.

Stoney neodpoví. Utírá rychleji než já, ale ne o moc.

„Sklenice na vodu?“ zeptám se, když máme hotové štamprle.

Zvedne obočí. Takže nejde o podnik zaměřený na nealkoholické nápoje. Dobré vědět.

„Máte tu pokoj k pronájmu,“ pokračuju a opřu se lokty o lakovaný barpult.

„Běžte domů.“

„Nemám kam. Moje představa je následující: budu pracovat čtyři noci v týdnu, od tří odpoledne do zavíračky, výměnou za stravu zdarma.“

Stoney je člověk, který dokáže vyjádřit spoustu věcí pouhým zvednutím jednoho obočí.

„Dělá vám starosti, že jsem bílá,“ dopovím za něj. „Nebo že jsem ženská. Nebo obojí. Myslíte si, že se nedokážu bránit.“

„Tohle je místní podnik. Chodí sem místní. Vy místní nejste.“

Ostentativně se zatočím na barové židli. „Zvláštní, protože nikde nevidím davy místních, co by se drali o tohle místo. A to ho inzerujete už čtrnáct dní. Ten pokoj je volnej ještě dýl, což musí něco znamenat, vzhledem k tomu, jaká je tu nouze o bydlení.“ Zvědavě si ho prohlížím. „Někdo tam umřel nebo co?“

Zavrtí hlavou. Už není co utírat, takže si zkříží ruce na prsou a probodne mě pohledem. Vytrvale mlčí.

„Tvrdě makám.“ Odpočítávám na prstech. „Nechodím pozdě, hlavně díky tomu, že budu bydlet nahoře, a nebudu vám krást chlast. Nalévám rychle, umím přerazit sud a jsem vynikající posluchač. Vrbu mají všichni rádi.“

„Vás mít rádi nebudou.“

„Vám jsem se taky nelíbila, a už si začínáte zvykat. Dejte mi měsíc. To už nebude nikdo vnímat moji bílou kůži ani lepší pohlaví. Budu jen dalším kusem inventáře za barem.“

Zvedne i druhé obočí, ale neřekne ne. Nakonec promluví: „Proč zrovna tady? V Bostonu je hromada jinejch čtvrtí.“

„Mám tu něco na práci.“

Znovu mě probodne upřeným pohledem.

Nesklopím oči. Stoney se mi líbí. Bojovník. Je to můj člověk – a dříve nebo později pochopí, že to platí i obráceně.

„Pět nocí týdně,“ řekne. „Od tří odpoledne do zavíračky.“

„Nájem bude zahrnovat služby,“ kontruju. „Jedno jídlo denně zdarma. Spropitný si nechám.“

Měří si mě pohledem o chvilku déle a pak ke mně vymrští ruku. Potřeseme si dlaní. Rozhodně je to můj člověk.

„Je to i se spolubydlícím,“ informuje mě Stoney.

„To v inzerátu nebylo.“

„Teď už to víte.“

„Muž nebo žena?“

„Kočka.“

„V tom pokoji bydlí kočka? A proto ho nikdo nechce?“

Stoney se poprvé usměje. Bradka odstínu pepř a sůl se mu zvrásní a ošlehaná tvář změkne. „Ještě jste tu kočku neviděla.“

Stoney mě odvede nahoru. Ta mrňavá garsonka na první pohled ztělesňuje vše, co by člověk očekával od ubytování v přelidněné a ekonomicky znevýhodněné čtvrti. U protější zdi stojí manželská postel. Z jedné strany noční stolek, z druhé pečlivě zatažené černé závěsy. Kovová tyč přišroubovaná ke zdi slouží jako šatník a napravo od vstupních dveří se nachází kuchyňský kout s mrňavou lednicí a mikrovlnkou. Žádná trouba, zato kávovar a elektrický hrnec, což mi vyhovuje. Po levé straně dveří visí na zahnuté tyči u stropu bílý sprchový závěs, podobně jako v nemocnici. Za ním se skrývá koupelnička s nejužším sprchovým koutem na světě a miniaturním umyvadlem. Vybaví se mi film Nástrahy velkoměsta. Není tu moc místa ani soukromí, ale cena dobrá.

Nemluvě o tom, že pokoj je úzkostlivě čistý a postel zakrytá překvapivě barevným, ručně šitým patchworkovým přehozem. Stoney se nezdá.

Rozhlédnu se kolem. „Kde je spolubydlící?“

„Není společenská.“

„Jmenuje se nějak?“

„Piper.“

„A tohle je její pokoj?“

Pokrčí rameny. „Bere to tak.“

Pořád nevím, co si o tom myslet. Teoreticky mám kočky ráda. Po Stoneyho varování jsem však ostražitá. Odvezu kufr doprostřed staré rozvrzané podlahy a zastavím se.

Skloním se, opatrně nadzvednu přehoz a nakouknu pod postel.

Chvilku mi trvá, než rozeznám svítící zelené oči, které si mě zlověstně měří z protějšího kouta. Je tam příliš velká tma, než abych rozeznala velikost či barvu jejich majitelky. Dýchne na mě jen čiré nepřátelství.

„Piper,“ konstatuju.

Sklopí uši, vydá ze sebe hrdelní zavrčení a pak ostře zasyčí. Pochopím narážku a spustím přehoz.

„Tak jo.“

Stoney se už otáčí k odchodu.

„Moment. Kočičí žrádlo, voda, kočkolit, co dalšího potřebuju vědět?“

„Nic. Piper se o sebe postará. Není blbá. Akorát nesnáší lidi.“

„Jak dlouho už tu bydlí?“

Stoney se podrbe ve vousech. „Dost dlouho.“

„Vzal jste si ji z ulice?“

„Přišla sama.“ Stoney ukáže k otevřeným dveřím a já si až teď všimnu, že je v nich otvor pro kočku. „Piper se o sebe postará,“ zopakuje.

„Ehmm, ještě jsme se nebavili o datu nástupu.“ Nevím proč, ale najednou se mě zmocní lehká panika. Nevadí mi být sama s kočkou. Tak možná proto, že mám být sama? Jenže já jsem sama pořád. Je to můj způsob života. Není důvod se tomu vzpírat zrovna teď.

„Zítra,“ odpoví Stoney. „Jo, a zámek u dveří není nic moc. Jestli máte v tom kufru počítač, bejt váma ho každej den před odchodem schovám.“

Přikývnu.

„Teplá voda střídavě teče a neteče. Spíš neteče.“

„Jo.“

„Zákaz kouření.“

„Nekouřím.“

„Žádný zbraně.“

„Nemám.“

„A v případě potíží?“

„Spoléhám na svůj vrozený šarm a důvtip.“

Odfrkne si. „Za barem mám baseballovou pálku. Pro případ, že váš důvtip selže.“

„Dobré vědět.“

Ještě jednou přikývne a pak už je definitivně na odchodu dolů za zákazníky. Nechá mě tam s potměšilou kočkou.

K mému překvapení se na poslední chvíli otočí. „Až budeš hotová, přijď si dát dolů něco k jídlu. Nemám čas obsluhovat neplatícího štamgasta, ale můžeš si namazat sendvič. Všechno potřebný mám po ruce.“

Je to nejdelší promluva, jakou mi adresoval, a navíc mi tyká. Kdoví, jestli Piper dostala podobnou nabídku, když se tu objevila. Možná má Stoney slabost pro zatoulance. Nebo jako většina barmanů dokáže poznat ztracenou duši.

Kývnu na znamení díků. Stoney odejde. Zůstanu stát uprostřed svého nového domova. Jak dlouho jím bude? Pár týdnů? Měsíců? Netuším. Začátek je vždycky nejtěžší. A i když jsem to absolvovala už dřív, najednou na mě všechno dolehne.

V útrobách se mi probudí zákeřná bestie mé závislosti a otevře jedno oko, aby prozkoumala nastalou příležitost. Až si budu dole dělat sendvič, mohla bych si natočit pivo. Nebo ještě líp, nalít si panáka vodky, tequily, whisky. Něco silného a ostrého, co mi uvolní svaly a zažene všechny mé strachy.

Vzpomenu si na Paula. Cítím, jak mi hruď svírá stará známá bolest. Hluboký nádech, hluboký výdech.

Nechám kufr napospas nepřátelské kočce, a dokud je venku ještě světlo, vyrazím na ulici. Znovu se podívám do vytištěné mapy a najdu červený křížek, který označuje dům Angeliquiny tety.

Vykročím po chodníku a opět cítím, jak se na mě upírají všechny oči, mravenčí mi v zátylku. Hlavu držím vztyčenou, ramena dozadu. Vstřícně se usmívám. V duchu si říkám, že jsem dost silná.

A modlím se, abych tentokrát skutečně byla.

Kapitola 3

O téhle oblasti vím jen to, co jsem si vyhledala před příjezdem. Mattapan je hustě osídlený, víc než pětatřicet tisíc lidí nacpaných do garsonek, sociálních bytů a takzvaných třípatráků. Většinu obyvatel tvoří imigranti, což s sebou přináší přehršel etnických bister a specializovaných kadeřnictví. Najdou se tu malé enklávy Latinoameričanů a Asiatů a ještě menší populace bělochů.

Aplikace Google Earth odhalila ve spleti přeplněných ulic pár překvapivě zelených ploch – park Harambee, Franklinův park se zoo a Bostonské přírodní centrum. Jelikož nejsem zvyklá na městský život, asi bych se lépe cítila v těchto lokalitách, jenže já si sotva můžu dovolit mrňavou garsonku se vzteklou kočkou nad barem. Byt s výhledem do parku je zcela nad mé možnosti.

Největší starost mi dělají místní statistiky zločinnosti. Půl tuctu případů pobodání týdně, o počtu přestřelek za měsíc a vražd za rok ani nemluvě. Většinou jde o vyřizování účtů mezi gangy, jenže predátoři se nezapřou a já jako žena středního věku moc velkou hrůzu nebudím.

Nejlepší recept, jak se ve zdraví promotat spletitým labyrintem ulic, je dodržovat základní zásady osobní bezpečnosti. Za prvé, nenosím u sebe žádné cennosti. Žádný chytrý telefon, žádnou elektroniku, žádnou peněženku. Mám ten nejhloupější mobil na světě s předplaceným tarifem, což je jeden z důvodů, proč jsem takový staromilec, pokud se týče vyhledávání informací a orientace v terénu. Namísto kabelky mám hluboko v přední kapse nacpaný řidičák a pár bankovek. Až bude nějaký výrostek požadovat všechny mé pozemské statky, má je mít. Kde nic není, ani smrt nebere.

V kapse bundy mám červenou píšťalku pro případ znásilnění, protože jsou i horší věci než přepadení. Ve vlasech mám „taktické sponky“. Každá obsahuje miniaturní pilník, francouzský klíč, pravítko a prťavý šroubováček, to vše za super výhodnou cenu 3,99 $. Netuším, jestli jsou ty sponky skutečně takový zázrak, a doufám, že to nikdy nebudu muset zjišťovat.

No a nakonec mám na krku přívěsek, obyčejný zlatý křížek, co jsem si kdysi dávno koupila ve vetešnictví a teď ho nosím pod trikem. Opět platí, že nejjednodušší věci často bývají tím nejúčinnějším odstrašujícím prostředkem.

Další trik – pokud možno se držet mezi lidmi. Predátoři dávají přednost osamělé kořisti, takže je lepší nevypadat příliš opuštěně.

V tuto podvečerní hodinu se podobná strategie dodržuje snadno. V pět odpoledne autobusy se skřípěním zastavují na zastávkách a vyplivují hromady utahaných obyvatel, kteří jsou vděční, že se konečně dostanou domů. Slunce ještě svítí, ale už klesá po obloze, zvedá se podzimní vítr a nese s sebou pach výfukových plynů, špíny a potu.

Sem tam ke mně zavane vůně smaženého jídla a pikantního koření. Kručí mi v žaludku. Ještě nikdy jsem nejedla haitské jídlo. Voní to ale tak lákavě, že se už nemůžu dočkat, až ho ochutnám.

Teď ale přidám do kroku. Zatím jsem ještě nepronikla do tajů bostonské hromadné dopravy a musím ujít nejméně kilometr a půl, než se dostanu od Stoneyho lokálu do boční ulice, kde bydlí Angeliquina teta. Všude, kam se podívám, vidím jen omšelé budovy a ztrhané obličeje. Začnu je detailně zkoumat, kousek po kousku. Skupina teenagerů s prázdným pohledem trucovitě civí zpod kapucí mikin. Široké ucpané ulice plné brzdových světel a ječících klaksonů. Z několika aut řve hudba na plné pecky, od reggae až k rapu. Skupina starších černochů v zaprášených montérkách se pravděpodobně vrací z blízkého staveniště, chechtají se a plácají se navzájem po zádech radostí, že mají konečně padla.

Přede mnou se zafuněním přibrzdí další městský autobus. Tentokrát z něj vyhřezne hlouček černošek v růžových nemocničních mundúrech a pestrých šátcích omotaných kolem hlavy. Místní zdravotnický personál. Vklouznu za poslední členku zástupu, proudícího do nastávajícího šera. Žena přede mnou si všimne, jak zpomaluju krok a řadím se za ni. Krátkým kývnutím bere na vědomí mou přítomnost. Nepředstavuju pro ni hrozbu, dobře chápe mou strategii. V jednotě je síla.

Často o tom přemýšlím, když střídám jednu komunitu za druhou, vždycky jsem cizí, nikdy ne soused. Lidi jsou všude prakticky stejní. Všichni se chtějí zamilovat. Jsou rádi, když přežijou další den. Modlí se, aby jejich děti měly lepší život než oni sami. Tyhle věčné pravdy nás spojují. Nebo bych tomu aspoň ráda věřila.

Slunce se chýlí k západu, ale ulice září čím dál víc: přibývají reflektory aut, rozsvícené výlohy, pouliční lampy. Žena přede mnou se odpojí doprava a kývne mi na rozloučenou. Opětuju její gesto a pokračuju dál sama.

Na konci dalšího bloku musím vytáhnout vytištěnou mapku. Nerada to dělám na veřejnosti, protože se tím prozradí, že bloudím. I teď cítím, jak se mi do zad zavrtávají cizí pohledy.

Nelhala jsem Stoneymu, když jsem mu tvrdila, že musím spoléhat na svou pohotovost a důvtip. To může být kupodivu velice užitečné při jednání s lidmi nad pětadvacet let, ale zcela nepodstatné u kohokoli mladšího.

Nevyrůstala jsem ve městě. Jako mladá holka jsem si nikdy nepředstavovala, že bych dělala takovouhle práci. Narodila jsem se v malém městečku v severní Kalifornii. Můj otec byl opilec. Když se na to dnes dívám dospělýma očima, začalo mi docházet, že je alkoholik, teprve když jsem sama bojovala se závislostí. Většinu dětství jsem si však otce spojovala s bláznivými vylomeninami, přihlouplými úsměvy a hlavně s pachem piva.

Hlavou naší rodiny byla matka. Měla dvě zaměstnání, pracovala na plný úvazek jako sekretářka v právní firmě a k tomu dělala účetnictví pro malé rodinné podniky. Nevzpomínám si, že by se někdy usmívala, hrála si se mnou nebo se aspoň na chvilku zastavila, aby mě objala. Vstávala brzy a pracovala dlouho do noci, a v těch krátkých okamžicích, které trávila doma, většinou skřípala zuby nad neumytým nádobím, nevypraným oblečením a jídlem, které otec zapomněl uvařit.

Myslím, že otec miloval mámu pro její urputnost a ona jeho kvůli smyslu pro humor. Dokud je to oba nepřestalo bavit.

Já jsem hodně běhala po venku. Po lese, po parcích i kolem klikatících se potůčků. Za mého dětství neexistovalo Dítě v ohrožení a nikdo se nebál cizích lidí. Sedmileté děti se samy potulovaly venku a najezdily na kole celé kilometry. Měla jsem kamarády, kteří chodili s klíčem na krku už od devíti let, protože proč ne? Nebáli jsme se. Prostě jsme žili.

Nikdo z nás si tenkrát neuvědomoval, že prožíváme kouzelné chvíle, jaké děti v budoucnu nikdy nepoznají. Nechápali jsme, jaké zlo na nás může venku číhat. Až dokud nezmizela jedna z mých spolužaček na střední. Pak holka z vedlejšího městečka. A krátce nato další čtyři dívky.

Policie toho vraha dopadla, když mi bylo pětadvacet. To už jsem se přestěhovala do L. A. Neměla jsem žádný plán, chtěla jsem jen uniknout maloměstskému životu a flámovat jako rocková hvězda. To druhé mi šlo výborně. Byla jsem dost hezká, aby mi vždycky někdo koupil pití, jídlo a občas i nové šaty.

Ráda bych to označila za své volnomyšlenkářské období, ale popravdě si z toho moc nepamatuju. Byla to smršť drog, chlastu a sexu a je s podivem, že jsem to vůbec přežila…

Paul. Ten mě zachránil. Aspoň do té doby, než jsem byla dost silná, abych se dokázala zachránit sama.

Dům s bílým plaňkovým plotem, šťastný život na předměstí.

Zvláštní, jak se z věcí, které během dospívání nesnášíte, může najednou stát vaše největší posedlost.

Ještě legračnější je, že když je nakonec máte, najednou zjistíte, že to byl omyl.

Paula jsem ale milovala. Pořád ho miluju. Ještě teď.

Dorazím k cíli, k bloku domů, který se v ostré diagonále odklání od hlavní třídy. Tady pravoúhlý systém zástavby evidentně neplatí. Ulice se sbíhají dohromady a pak paprskovitě explodují do všech stran. Tohle nebude patřit k místům, kde se snadno a rychle zorientuju. Počítám, že ještě za několik týdnů si budu připadat úplně stejně tumpachová a zmatená jako teď. Možná je to záměr a bostonské čtvrti nemají být přehledné. Buď víte, kde jste, nebo nevíte. Já to nevím.

Řady nízkých cihlových komerčních budov teď vystřídala hradba třípatrových domů namačkaných vedle sebe jako fronta nerudných dědků. Rozeznávám drátěné ploty, udusané dvorky a prošlapané venkovní schody, které vymezují jednotlivá obydlí. Některé domy mají nové vinylové obložení v odstínech světle modré a máslově žluté. Jiné vypadají, že je sfoukne silnější vítr. Není náhodou, že v Mattapanu se najdou jedny z posledních cenově dostupných bytů ve městě.

Pátý dům zkraje, s arkýřovými okny a bytelnější verandou. Tady to je. Pro jistotu překontroluju číslo popisné a pak si všimnu, že v bytě v prvním patře, který je označený jako bydliště tety Angelique Badeauové, se svítí.

Tady v tom okamžiku se to láme. Stává se to skutečností. Tady se mé dobré úmysly mění v plné odhodlání. Nevím, co bude dál. Opatrné přivítání, nebo tvrdé odmítnutí. Kvílivá záplava zoufalého zármutku, nebo ostrý podezíravý pohled. Zažila jsem to všechno a pokaždé je to stejný nervák.

Odteď bude mým úkolem poslouchat, přijímat, slaďovat.

A doufat, z celého srdce doufat, že ti lidi ke mně necítí příliš velkou nenávist.

Matka Lani Whitehorseové mě nakonec objala, i když se ke mně kmenová rada významně otočila zády.

V duchu si připomenu, že jsem dobrá v tom, co dělám.

Odpřísáhnu sama sobě, že to dokážu.

Stísněně si pomyslím, že tak jako každý alkoholik umím výborně lhát.

Vyjdu nahoru po schodech.

* * *

Na přední verandě narazím na šest zvonků, což znamená, že ten třípatrový dům není rozdělený jen po patrech, ale i v rámci každého poschodí. Pod tlačítky je řada černých poštovních schránek, všechny pevně zamčené. Pro obyvatele bytů je to jednoduchý, ale účinný systém. Pro každý případ zkusím vstupní dveře, ale nijak mě nepřekvapí, že jsou zajištěné. Zmáčknu prvních pár zvonků. Hodlám se představit jako donášková služba a zkusit vniknout dovnitř, ale nikdo se neohlásí.

Musím na to tedy jít zpříma. Stisknu tlačítko 2B. Po chvilce odpoví mužský hlas, mladší a vyšší. „Jo?“

„Hledám Guerline Violetteovou.“

„Zná vás?“

„Jsem tu ohledně Angelique.“

Odmlka. Angelique má mladšího bratra Emmanuela, rovněž pubertálního věku. Odhaduju, že je to on, zvlášť kvůli tomu otrávenému a trochu podrážděnému tónu. Mluví jako někdo, kdo se už setkal se spoustou odborníků a samozvaných dobrodinců, a všichni ho zklamali.

„Vy jste reportérka?“ ptá se.

„Ne.“

„Od policie?“

„Ne.“

„Teta nemá čas.“

„Chci vám pomoct.“

„To už známe.“ Živě si představuju, jak obrací oči v sloup. Stoprocentně puberťák.

„Nabízím svůj čas a zkušenosti.“

„Co tím myslíte?“

„Jestli si budu moct promluvit s Guerline, ráda jí to osobně vysvětlím.“

Další odmlka. Pak se z mluvítka ozve ženský hlas.

„Kdo jste a proč nás obtěžujete?“ V Guerlinině hlase se přelévá moře a písek. Její neteř a synovec se přistěhovali do Bostonu zhruba před desetiletím jako malé děti, spolu s desetitisíci dalšími Haiťany poté, co zemětřesení téměř srovnalo Port-au-Prince se zemí. Emmanuel vyrůstal v Bostonu a je to slyšet. Jeho teta si však zachovala melodii rodného ostrova.

„Jmenuju se Frankie Elkinová. Specializuju se na nezvěstné osoby. Sleduju případ zmizení vaší neteře a domnívám se, že bych vám mohla pomoct.“

„Vy jste reportérka, ano?“

„Ne, madam. Nepracuju pro žádnou tiskovou ani zpravodajskou agenturu. Mým jediným zájmem je najít Angelique a přivést ji domů.“

„Proč?“

Nezní to útočně, spíš rezignovaně. Děsí mě, kolik únavy se vejde do jediného slova.

Kéž bych jí dokázala dát odpověď. Nějakou jednoduchou typu Protože, nebo obecnou, třeba Každé dítě si zaslouží spravedlnost, nebo vyzývavou A proč ne? Pravda je však taková, že to všechno už nejspíš slyšela. Příval slov a důvodů namísto toho jediného, po čem opravdu touží: řešení.

Ticho bobtná. Měla bych se pokusit argumentovat, ale nenapadá mě nic přesvědčivého. Vtom se zevnitř z domu ozve nějaký zvuk. Vrzání schodů pod čímisi rychlými a lehkými kroky. Další obyvatel, nebo…

Cvakne západka zámku. Vstupní dveře se pootevřou a já se ocitnu tváří v tvář haitskému teenagerovi. Vysoký, samá ruka samá noha, nakrátko střižené tmavé vlasy a tmavohnědé oči, stejné jako sestra. Chviličku si mě prohlíží škvírou ve dveřích a tváří se ostražitě.

Otočí se a pustí dveře. Teď je na mně, abych je zachytila, vešla dovnitř a následovala ho po prastarých dřevěných schodech nahoru do patra.

Guerline Violetteová stojí uprostřed přeplněného obývacího pokoje s rukama zkříženýma na prsou. Působí impozantně. Tipuju, že jí bude něco mezi čtyřicítkou a padesátkou, ale hladká tmavá kůže a klasické rysy přesný odhad ztěžují. Na sobě má fialový zdravotnický oděv lemovaný oranžovou paspulkou a na nohou jasně zelené crocsy. Budí respekt. Vlasy má vyčesané do vysokého drdolu, takže vyniknou její vysoké lícní kosti a hezké čelo. Při bližším průzkumu však odhalím fialové kruhy pod očima, naznačující dlouhé noci a únavné dny. Sleduje můj příchod se směsicí podezření a obav. Nemůžu jí to mít za zlé.

Emmanuel za mnou zavře dveře a pak si jde neohrabaně stoupnout k tetě. Ve třinácti je už stejně vysoký jako já, s hubenou vyčouhlou postavou kluka, který nedávno prodělal růstový spurt. V protikladu k tetinu pestrobarevnému úboru má na sobě oficiální uniformu všech teenagerů – tenisky, džíny a obnošené triko. Vypadá mladě a odhodlaně. Hlava rodiny, byť ho to možná děsí. Z těchhle případů mi krvácí srdce.

Opožděně napřáhnu ruku. Guerline mi ji krátce stiskne, spíš ze zdvořilosti než na uvítanou. V jednopokojovém bytě bydlí tři lidi a je to poznat. Guerline mě posunkem pozve do stísněného obýváku, který zřejmě slouží jako ložnice, společenská místnost a jídelna v jednom. To, co mu chybí na velikosti, vynahrazuje barevností. Žluté zdi, červené sametové křeslo, pohovka zaskládaná pestrobarevnými patchworkovými přikrývkami na spaní a po pravé straně tyrkysová kuchyňská linka.

Vyberu si rudé křeslo, umístěné pod oknem. Na zdi vedle mě je dřevěná police s podobiznami svatých ve zlatých rámečcích, náboženskými ikonami a zavěšeným růžencem. Dole na prádelníku a na dlouhé skříňce s televizí bují záplava pokojových rostlin, které místnost zútulňují. Uprostřed zeleného listoví si všimnu nenápadného aranžmá bílých svíček rozestavených do půlkruhu za miskou s vodou a čerstvými řezanými květinami. Vedle svíček stojí Angeliquina zarámovaná fotka, stejná podobizna se stydlivým úsměvem jako na plakátku, který informoval o jejím zmizení.

Guerline mě přistihne, jak si prohlížím improvizovaný oltářík, a já rychle odvrátím zrak. Jak jsem se dočetla, řada Haiťanů vyznává směs katolické víry a voodoo, moc o tom ale nevím.

Obrátím pozornost k dalším cetkám, které zaplňují místnost. Zavařovací sklenička s pískem – že by vzpomínka na Guerlininu vlast? Pak si všimnu Emmanuelovy školní fotografie, bílé zuby mu svítí v obličeji. Vedle stojí menší snímek dospělé ženy, barvy už vybledly a pozadí je těžké rozeznat. Její úsměv je mi však povědomý. Kdybych měla hádat – Emmanuelova a Angeliquina matka, která stále žije na Haiti. Nakonec mi padne zrak na fotku prošedivělého manželského páru obklopeného palmami. Rodiče Guerline a její sestry, možná vyfocení před domem, který pak zničilo zemětřesení.

„Takže vy tvrdíte, že nám můžete pomoct, ano?“ konstatuje Guerline a posadí se na gauč, rukou spočine na hromadě přikrývek. Emmanuel se jí drží v patách. Má vůči tetě ochranitelský postoj. Uvažuju, jestli měl tendenci chránit i starší sestru, nebo jestli až její zmizení způsobilo, že si uvědomil nutnost hlídat své blízké.

„Jmenuju se Frankie Elkinová,“ zopakuju jim oběma. „Cestuju po celé zemi a řeším případy podobné tomu s vaší neteří.“

Guerline se zamračí a snaží se vstřebat má slova.

„Vy jste soukromá vyšetřovatelka?“ zeptá se nakonec tou svou angličtinou s francouzskou dikcí.

„Nejsem žádný profesionální soukromý detektiv. Jsem dobrovolník.“ Nikdy přesně nevím, jak objasnit tuto část. „Takových lidí jako já je víc. Jsme laici, kteří pomáhají při pátrání po pohřešovaných osobách. Od psovodů se psy přes piloty až k pátračům v terénu. Existují celé organizace, seznamy pohřešovaných, kde sledujeme případy, jako je ten váš.“

Guerline se zamračí. „Moje Angelique… Ona je někde na seznamu?“

„Na internetu, matant,“ zamumlá Emmanuel po jejím boku. „Ona tím myslí, že si přečteš podrobnosti na netu.“

Přikývnu. „Podle výpovědí odešla Angelique ze školy v pátek pátého listopadu. Ve čtvrt na čtyři odpoledne. Od té doby ji nikdo neviděl.“

„Policie hledala a hledala,“ ujišťuje mě Guerline a roztržitě si proplétá prsty. „Ricardo, náš místní policajt. Slíbil, že mi moji Angel přivedou domů. Je to už ale spousta měsíců, co se mi naposled ozvali.“

„Našli její batoh.“

„Ano. Pod keřem na školním dvoře.“

„V tom batohu byl její mobil, učebnice a oblečení, které měla ten den na sobě ve škole?“

Guerline přikývne. Pohlédnu na Emmanuela a napadá mě, jestli věděl, že si jeho sestra sbalila náhradní oblečení, že měla to páteční odpoledne něco v plánu. On se však tváří zcela bezvýrazně.

„Žádné známky násilí?“ vyzvídám, protože ne všechny podrobnosti se zveřejňují.

Guerline zavrtí hlavou. „Nic… nenašli nic. Ani v telefonu… Ricardo tvrdí, že si můžou přečíst zprávy a vidí, komu volala. Jenže se z toho nepozná, kam šla a co dělala. Její kamarádky se zapřísahají, že o ničem nevědí. Angel šla do školy. Pak se měla vrátit domů a začít dělat večeři. Jenže…“

Guerline se teď tváří asi stejně ztraceně jako před jedenácti měsíci. Ruce se jí třesou. Pevně je sepne dohromady, ladnost a šarm ji neopouštějí ani v zármutku.

„Měla Angelique nějaké dobré kamarádky?“ ptám se.

„Kyru a Marjolie. Taky hodný holky.“ V poslední větě však zachytím náznak zaváhání, což mě zarazí.

„Co kluci?“

„Angel je dost uzavřená. Žádní kluci, večírky, nic takovýho. Je to moc hodná holka. Starostlivá sestra, milující neteř.“

„Promiňte, paní Violetteová. Měla poslední dobou s někým problémy? Se spolužačkou, učitelem, trenérem?“

Guerline zavrtí hlavou. Emmanuel se tváří vyhýbavě, upírá pohled do podlahy.

Na to se později vyptám podrobněji.

„Nějaké holčičí spory nebo intriky?“ zkusím to ještě naposled. „Víte, jak to mezi puberťačkama chodí. Dneska nejlepší kámoška, zítra úhlavní nepřítel.“

„Ne moje Angelique. Je chytrá. Chce jít na vysokou. Myslí na budoucnost. Chápete.“

Guerline mi pohlédne přímo do očí a mně to dojde. Angelique se nechtěla vrátit na Haiti. Toužila se dostat na vysokou školu a získat studentské vízum, aby mohla zůstat v této zemi se všemi jejími výhodami a možnostmi.

„Já jsem kvalifikovaná ošetřovatelka,“ pokračuje Guerline. „Je to dobrá práce. Ale Angel, ta se jednoho dne stane doktorkou. Možná na chirurgii. Je tak bystrá. Proto mi je sem sestra oba poslala, i když jí rve srdce, že její děti vyrůstají tak daleko. Musí mít naději. Naše nádherné Haiti… Zemětřesení toho tolik zničilo a rekonstrukce probíhá pomalu.“

Emmanuel sevře tetě rameno.

„Má policie nějaké stopy, nebo snad podezřelého?“ naléhám.

Guerline zavrtí hlavou.

„Nějaké teorie? Angelique zmizela dobrovolně či nedobrovolně?“

„Dobrovolně by neodešla,“ informuje mě Guerline nekompromisně. Založí si ruce na široké hrudi ve fialové haleně a nasadí vzdorovitý výraz, jaký už znám od jejího synovce.

Netlačím na ni. Nemá cenu polemizovat s přesvědčením nebo názory rodiny. Tihle lidé se musí protloukat životem den za dnem, a pravdy se nikdo nenají.

„Jak nám vy můžete pomoct?“ vyhrkne Emmanuel náhle. Vyzývavě na mě vystrkuje bradu. „Co víc můžete udělat, než dokázala policie?“

„Policie určitě odvedla kus dobré práce,“ pronesu konejšivě, i když si tím vůbec nejsem jistá. „Nezapomínej ovšem, že i ti nejlepší detektivové řeší desítky případů, kterým se musí věnovat. Zvlášť teď, když už uplynulo tolik času. Zatímco někdo jako já se může zajímat výhradně o tvou sestru. Jsem tu proto, abych ji našla, a neodejdu, dokud se mi to nepovede.“

„Vy bydlíte tady, v naší čtvrti?“

„Pronajala jsem si pokoj nad Stoney’s.“

Chlapec nedokáže skrýt překvapení, které okamžitě vystřídá zachmuřený výraz. „Jste se zbláznila.“

Guerline synovce lehce pleskne po rameně. „Neurážej našeho hosta.“

„Ale prosím tě. Jen se na ni koukni, matant. Není od policie, není odsud, není…“

Jedna z nás, doplním za něj v duchu.

„Nikdo se s ní nebude bavit,“ pokračuje Emmanuel zarytě. „Každýho akorát naštve. To mi sestru nevrátí!“

Ke konci už křičí a ta zlost svědčí o hloubce jeho žalu. Vidím, že to jeho teta chápe, a ona vidí, že to chápu já. Na krátký okamžik nás to spojí. Dvě starší a moudřejší ženy přemáhá lítost nad bolestí, jakou svět způsobuje našim dětem.

„Těší mě, že jste spokojení s postupem policie,“ prohlásím. „Pravdou ovšem zůstává, že už uplynul skoro rok. Policie nemá žádné nové stopy, jinak byste o nich věděli. Takže i když se vám nelíbím nebo mi nerozumíte… Co můžete ztratit?“ Pohlédnu Emmanuelovi přímo do očí, protože on je nepřátelštější. „Ty chceš zpátky sestru. Já chci pomoct. Proč mě nevyužít?“

Kluk na to nemá odpověď; soudě podle jeho výrazu ale ještě není přesvědčený. Jeho teta však pomalu přikyvuje. Neřekla bych, že mi věří, ale očividně je to praktická žena, zocelená dětstvím plným strádání a nejistotou v dospělosti. Moje logika na ni zřejmě zapůsobila.

Oči jí lemuje hluboký zármutek. Uplynulo už jedenáct měsíců a ona začíná být zoufalá. Emmanuelovi se s tím nesvěřuje; oba se snaží vypadat před tím druhým silní. Já jim teď narušuju jejich křehký ekosystém tím, že nabízím naději. Emmanuel na to není připravený, ale teta Guerline hodlá chytit příležitost za pačesy.

Získat svolení příbuzných není vždycky takhle snadné. Kolikrát už mě vyhodili z baráku. Házeli po mně lahve od piva, chrlili mi do obličeje výhrůžky. Jiní dokážou lépe zvládat vztek. A spousta rodin skrývá nějaké tajemství.

Nemyslím, že Guerline patří k těmto lidem. Emmanuel… Nejspíš toho ví víc, než přiznává. Klidně se ale vsadím, že pevně věří, že sestru svým mlčením chrání, což znamená, že mým úkolem bude přesvědčit ho o opaku.

Zvednu se. Nechci Guerline zahltit informacemi ani si znepřátelit Emmanuela. Zvlášť když je zřejmé, že oba touží najít odpovědi.

Zaměřím se na tetu. „Ricardo, ten místní policista. Můžete mi na něj dát kontakt a vyřídit mu, že se s ním spojím? Nebo vám můžu dát svoje číslo a vy mu ho předáte, jestli vám to líp vyhovuje?“

Guerline přikývne a já jí napíšu na kus papíru svůj telefon.

„A mohla byste zavolat do Angeliquiny školy a dát řediteli nebo školnímu výchovnému poradci svolení, aby se mnou mluvili?“

Další nepatrné přikývnutí.

„Bydlím nad Stoney’s,“ zopakuju, když vidím, jak je začíná přemáhat vyčerpání. „Několik večerů v týdnu tam i pracuju. Kdybyste se mnou potřebovali něco vyřídit osobně, klidně se tam zastavte. Nejsem tu jen kvůli Angelique, ale i pro vás.“

Emmanuel si zahuhlá pod nos cosi jízlivého. Guerline mi však tentokrát pevně stiskne ruku. Jsem pro ni nečekaná a neznámá veličina, ona už ale nemá co ztratit.

Takhle začíná většina případů. Bublinou zoufalé naděje a nesmělé důvěry. Jak se to bude vyvíjet dál, jak na mě budou Guerline s Emmanuelem nahlížet za pár měsíců…

Emmanuel mě doprovází dolů. Nepromluví ani slovo, ale z jeho strnulých ramen čiší nesouhlas.

„Máš Angelique rád,“ konstatuju tiše, když sestoupíme do vestibulu. „Je to hodná starší sestra. Stará se o tebe.“

Mračí se na mě, ale já vidím, jak se mu lesknou oči. Bolest, kterou se snaží zamaskovat.

„Opravdu jste to už někdy dělala?“ vyhrkne.

„Mockrát.“

„Kolik lidí jste už našla?“

„Čtrnáct.“

Našpulí rty, ten počet ho evidentně překvapil.

„Dobrou noc, Emmanueli. A jestli tě napadne něco, co bych měla vědět…“ Napřáhnu k němu ruku. Tentokrát ji stiskne.

Vyjdu z třípatráku do čerstvého podzimního večera, slunce už zapadlo. V dáli pomrkávají lampy. V tomhle bloku však pouliční osvětlení nefunguje. Pro osamělou ženu není nejlepší nápad procházet se venku po setmění, já ale nemám na vybranou.

Napřímím ramena a rázně zamířím zpátky ke Stoneyho lokálu. Jsem ráda, že Emmanuela nenapadlo položit mi další logickou otázku:

Ne jen kolik lidí jsem našla, ale kolik jsem jich našla živých.

Žádného.

Aspoň zatím.

Kapitola 4

Při odchodu od Guerline míjím temné obrysy hloučků lidí sedících na schodech před domy. Jdu s rukama vraženýma v kapsách olivově zelené bundy. Bylo by mi tepleji, kdybych si ji zapnula, potřebuju ale mít volný pohyb. Zvlášť když se z jedné přední verandy odlepí silueta, vyklouzne brankou v drátěném plotě a pověsí se mi na paty.

Nezpomalím ani se neohlédnu. Kráčím dál až na konec bloku, kde mě červená na přechodu pro chodce přinutí zastavit. Za mnou zní kroky. Blíž a blíž.

Ustoupím stranou a udělám vedle sebe místo. Ten druhý si stoupne do uvolněného prostoru. Černoch. Něco mezi osmnácti a pětadvaceti. Vysoký a ramenatý, ve velké mikině s kapucí se znakem Patriots, díky níž vypadá ještě vyšší a mohutnější.

Pohlédne na mě. Upírám zrak přímo před sebe.

Na semaforu naskočí zelená. Mladík sestoupí z chodníku, jeden jeho krok odpovídá dvěma mým.

Jdu teď v závěsu za ním a pomalu se začínám uklidňovat, když vtom si uvědomím, že za sebou pořád slyším kroky. Jiné kroky. Okamžitě se mě zmocní paranoidní přesvědčení, že mě sledují po celou dobu. Přejdu přes přechod a na druhé straně zjistím, že další blok třípatrových domů je stejně špatně osvětlený a děsivý jako ten předchozí.

Mám se obrátit a postavit se pronásledovateli čelem? Vybrat si nějaký vchod a předstírat, že jsem dorazila do cíle?

Rozhodování. Měla bych si zvolit jednu z možností, udělat nějaké opatření, protože mě ty kroky rychle dohánějí.

V poslední vteřině se otočím na patě, jsem připravená čelit případnému nebezpečí přímo.

Mladá černoška za mnou prudce zabrzdí. Má na sobě obtažené džíny a přiléhavé žebrované triko, v uších obrovské stříbrné kruhy a k tomu černou koženou bundičku sladěnou s kozačkami na jehlovém podpatku.

Zvedne pečlivě vytvarované obočí. „Jste normální, pani? Tady neni dobrý chodit po setmění sama. Hej, Jazzi, čekej!“

Předběhne mě, dožene toho ramenatého kluka a zavěsí se do něj. Courají se po chodníku podél bloku.