Ladislav Beran 

Ukradený důkaz 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Ladislav Beran, 2023 

Obálka © Ivana Dudková, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1244-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-1245-2 (mobi) 

ŠKOLÁCKÁ CHYBA PŮDAŘE ŘEHKY 

Četnický štábní strážmistr Hřebejk z písecké četnické pátračky byl už léta vysazený na horní ženské partie a byl takzvaný horňák. To o něm bylo dobře známo a on se s tím taky nikdy ani nikde netajil. Míval rád ženy pěkně symetricky zaoblené, ovšem ne tlusté, nebo dokonce obézní. Prostě dával přednost těm ženám, o kterých se říkalo, že jsou krev a mlíko, a které měly roztomilé faldíky v místech, kde je měly mít. Pravda je, že ani těch vyloženě hubených, co tyhle vlastnosti neměly, se nijak nezříkal. Už proto ne, že ho nejednou mile překvapily svojí chytrostí, vtipem a v posteli jistou šikovností, až vynalézavostí, kterou naopak u některých žen s faldíky postrádal. Že se jednoho letního dne zakouká na vodním parketu v restauraci U Smetáka do Žofie Semrádové, vdovy po ajznbonovi, kterému to v Protivíně na dráze ujelo obě nohy, a ona tak zůstala se dvěma dětmi sama, tomu dopomohla vyloženě náhoda. Hřebejk si dal právě v sobotu u Smetáka rande s jednou prodavačkou od Kulíka, Maruškou Hofhanzlovou, u které dost často kupoval kafe, ale ta buď na schůzku zapomněla, nebo se jí nechtělo. A tak si Hřebejk došel na tancovačce na venkovní terase ke stolu pro Žofii Semrádovou, pradlenu z Portyče, které nikdo neřekl jinak než Žofka Šmolka. Semrádová prala prádlo pro písecké paničky, které když slyšely o velkém prádle, tak dostávaly osypky nebo nečekaně měsíčky a necky a valcha jim vůbec nic neříkaly. Žofka Šmolka mýdlem a šmolkou nikdy nešetřila, a než dala vyprané prádlo u starého mostu na mandl, jezdila s ním v létě na bělidlo nedaleko zahradnictví Rudolfa Tumpacha. Na trávě ho tu bílila a kropila ho vodou z řeky. Nebylo divu, že pak měla prádlo nejen krásně čistě bílé, ale vonělo jí po vymandlování helladou a dobře se v něm spalo. Proto taky Žofka Šmolka neměla o práci nouzi a nežilo se jí ani za krize špatně. Slušný vdovský důchod dostávala od dráhy po svém muži, který byl takříkajíc pod penzí, a za rok si jako pradlena vydělala pěkné peníze, které poctivě nosila do záložny na horší časy. Taky je ale pravdou, že v zimě to bylo v její kuchyni, v Tylově ulici nedaleko městského divadla, jako v prádelně.

Že je Žofka Semrádová sestra známého píseckého půdaře, který měl už léta svůj foch v kartotéce zločinců na písecké četnické pátračce pořádně narvaný, to bylo štábnímu strážmistru Hřebejkovi moc dobře známo. Aby ne. Padesátiletého Silvestra Řehku, který si doma nikdy dlouho nepobyl, za ukradené věci z půd několikrát poslal na takzvanou čumendu na Drátovský mlýn a splav. Ty totiž byly z horních pater zamřížovaných oken písecké věznice vidět jako dlani. A taky moc dobře věděl, že jeho sestra Žofka má pro svého staršího bratra slabost. Dokonce se s ním u Žofky několikrát potkal a raději sám bez řečí vyklidil pole, protože Silvestr byl známý nemakačenko a živil se zlodějnou, přestože byl vyučeným hodinářem, a mohl mít tak po vyučení slušnou živnost. Sluší se říct, že když se o této Hřebejkově nové známosti dozvěděl šéf četnické pátračky štábní kapitán Votruba, kterému to donesla nějaká dobrá duše z galerky, vzal si štábního strážmistra na otcovský pohovor, kde mu mimo jiné připomněl, že četník, zvláště pak z četnické pátračky, by měl dbát na to, s kým se stýká. A přestože moc dobře věděl, že Žofka Šmolka se živí poctivou prací, připomenul, že to rozhodně pro něho není dobrá partie. Nehledě na to, že každá nevěsta četníka by měla přinést do manželství věno, a to povinných dvanáct tisíc. A že ty tahle pracovitá ženská nikdy mít nebude. Štábní strážmistr Hřebejk sice připomínky svého šéfa vyslechl, ale moc na ně nedal – s vdovou Semrádovou se stýkal dál a nijak se tím na veřejnosti netajil. Dokonce to došlo tak daleko, že mu časem hrozilo přeložení z písecké četnické pátračky až do Chebu. Zachránila ho ale přímluva vrchního soudního rady Žlábka z píseckého krajského soudu, který měl v Praze na vrchním velitelství četnictva dobré známé. Štábní strážmistr Hřebejk dostal kárné napomenutí s tím, že by neměl zapomenout na četnické desatero, v němž byly nevhodné styky četníka napsány, a musel podepsat šéfovi četnické pátračky papír, že kdyby i přes důrazné opomenutí tohoto desatera ve známosti se sestrou známého kriminálníka pokračoval, došlo by opravdu na jeho převelení mimo Písek.

Že se to nakonec nestalo, tomu koncem července pomohla nešťastná událost, k níž došlo na prámu na řece pod bělidlem. Při máchání uplavala Žofce Semrádové cícha, která ji stáhla do vody, a ona se tu utopila. Oba sirotky, kteří po ní zůstali, si vzala do péče její mladší sestra Marta. Štábní strážmistr Hřebejk měl v tu chvíli sice rázem po problému, ale dobře dva měsíce s ním nebyla kloudná řeč a stýskalo se mu. Šéf četnické pátračky štábní kapitán Votruba byl starý praktik a moc dobře znal lék na Hřebejkovu nemoc. Naštěstí písecká galerka nijak nezahálela, a tak mu nakládal jeden případ za druhým s tím, že ho z toho smutku dostane jen a jen práce.

Koncem září se v rajonu písecké četnické pátračky s vloupáním do obchodů takříkajíc doslova roztrhl pytel. Nebylo dne, aby četnická pátračka na nějaký ten případ nevyjela, a všechno nasvědčovalo tomu, že to bude zřejmě nějaká parta, která používá buď auto, nebo motocykl. Odcizených věcí bylo vždycky na odnesení z krámů na jednoho moc, a i když většina obchodů byla v domech, kde bydleli jejich majitelé, pachatelé si počínali na místě velice obezřetně, aby je nevzbudili. Jak trefně po několika vloupáních konstatoval šéf četnické pátračky, byli to zasraný tichošlápkové, a technik pátračky praporčík Číp nejednou zajistil na místě činu trasologické stopy, kdy bylo zřejmé, že si vloupači obalují boty nějakým hadrem. Taky se jim brzo začalo říkat „hadráři“ a je pravda, že ať dělali místní četníci, co mohli, nikde se nezjistil konkrétní poznatek, z něhož by se dalo, kriminalisticky řečeno, kloudně „vařit“. Během jednoho měsíce se tak v trezoru u zástupce šéfa četnické pátračky štábního strážmistra Kubíka nahromadily spisy z Vodňan, Protivína, Mirotic, Mirovic, dva z Čimelic, a když k nim přibyly spisy z Volyně a ze Strakonic, z Blatné a taky z Horažďovic, to už na četnické pátračce padaly na hlavy těch, co prováděli vloupání, nepěkné nadávky. A situace byla pro četnickou pátračku už nejen vážná, ale přímo zoufalá. Písecká galerka neměla v té době chvilku klidu a na četnické pátrače se vystřídaly všechny známé firmy, ale jak se říká, nula od nuly pošla. Z nikoho nic kloudného nevypadlo. Když už to vypadalo pro četnickou pátračku opravdu bledě a hrozilo, že přijde o svého šéfa, který neustále, po každém nahlášeném vloupání, vyhrožoval svému mančaftu, že se z toho picne, usmálo se na psovoda praporčíka Koukola z místa vloupání konečně štěstí. Jeho služební pes Argon, kterého pustil na revír, našel za krámem ve Vodňanech několik špinavých hadrů, s nimiž měli pachatelé obalené boty. Už na první pohled bylo patrné, že se jedná o potrhané kapny z prošívaných dek, cíchy z peřin a prostěradla. Když technik praporčík Číp na některých našel vyšité iniciály K. Z., E. M. a M. C., bylo na písecké četnické pátračce hned veselo. Štábní kapitán Votruba dal okamžitě poslat do řeznictví v Portyči pro věnec buřtů pro služebního psa Argona a do Jůzkova lahůdkářství na velkém rynku pro chlebíčky a závitky v rosolu, které miloval. Samozřejmě že to bylo vše za pochvalu z místa činu, kde se slovy chvály nijak nešetřil.

„Chlapi, to, co jste přivezli z Vodňan, to mě moc potěšilo. Z toho se už dá konečně pořádně vařit. Z toho my tady těm darebákům pořádně navaříme a nebude to žádná hubená culifinda, ale budou to zatraceně dobrý důkazy. Po tom se hned vyrazí a krk na to dám, že v tom budou mít pazoury někteří naši půdaři,“ vytáhl šéf četnické pátračky černou roletu registračky u okna a postavil na stůl lahev Blatenské slivovice.

„Chlapi, rozlejte to, ať si spolu štrngnem na štěstí a na úspěch. To se musí oslavit, protože to by se mohlo to štěstíčko taky urazit,“ pozvedl štábní kapitán Votruba svoji sklenku, když vtom se objevil ve dveřích vrchní soudní rada Žlábek z krajského soudu.

„Servus, Votrubo, co se slaví? A na mě už nezbylo?“ ukázal na lahev na stole a pohotový štábní strážmistr Hřebejk mu okamžitě nalil. Žlábek se chopil skleničky, a když jeho pohled padl na útržky zajištěných cích a kapen s monogramy, hned byl doma.

„Předpokládám, Votrubo, že budete těm syčákům brzo dejchat na záda. Mám pravdu? Tyhle iniciály by mohly patřit Klotyldě Zemanové, co jí před časem ukradli z půdy dvě kapny. Je to zapisovatelka od zdejšího okresního soudu. Svěřila se mi s tím na chodbě, ale určitě to nikde nemáte vedený, protože nad tím mávla rukou, že prej by je zpátky stejně nechtěla, kdyby to náhodou četníci u někoho našli,“ nabídl vrchní soudní rada četníkům své doutníky a okamžitě si ten svůj zapálil.

„Jo, tohle je moc dobrej erfolk, pánové. Moc dobrej. S tím už se dá něco dělat a doufám, že vám to nebude trvat dlouho. Nerad bych viděl na píseckým kriminálu plápolat bílou vlajku. Sami víte, že pro četníky ani pro nás není prázdnej kriminál zrovna moc dobrý vysvědčení,“ kývl vrchní soudní rada na druhou sklenku slivovice, a když se ve dveřích Votrubovy kanceláře objevil doktor Cafourek, který se tu pravidelně kolem poledního zastavoval, když se vracel z návštěv od svých pacientů, už toho na něho v lahvi moc nezbylo. Ještě mu nestačil šéf četnické pátračky nalít, a už měl v ruce kus modro-bílé kanafasové cíchy.

„Tak už ho máte, holomka, co nám ukradl ze zahrady ze šňůry naši cíchu?“ ukázal na vyšitý monogram M. C. „To až řeknu ženě, tak ji potěším. U koho jste to našli? To musel bejt sichr nějakej sportovec, protože k nám do zahrady musel přes tři ploty. To bude určitě nějakej známej půdař, co, Votrubo? Nebo že by zahradník? Ale to by se spíš hodilo na vraha…“ uvelebil se doktor Cafourek do svého křesla, a jen co si zapálil, objevil se v kanceláři štábní strážmistr Hřebejk.

„Šéfe, tak máme na Kollárce v těch obecňákách udělaný tři půdy. Ženský tam přišly o cíchy a prostěradla a vypadá to, což je jediná dobrá zpráva, že ženský z těch baráků budou chodit na ostro, protože jim ukradl ten hajzl zlodějská i spodní prádlo,“ vysypal ze sebe štábní strážmistr jedním dechem, co se právě dozvěděl z písecké četnické stanice. Ta si na místo vyžádala z četnické pátračky technika praporčíka Čípa.

„Hm. To vypadá, že můžeme čekat v nejbližší době zase nějakou pecku. Pokud jde o stejného půdaře,“ konstatoval štábní kapitán Votruba a hned se začal zajímat, kolik půdařů je v base a kolik jich je na svobodě.

„Moc jich, šéfe, nesedí. Jestli dva, to je moc. Šilhavej Pepi Novák z Pražský, ten se za měsíc vrátí, a Vlasta Dobeš ze Švantláku, ten si ještě dobře půl roku odsedí. Venku je Silva Řehka, Eda Kocourek a…“

„A Cyril Kukačka od Václava. Na Kukačku, Hřebejk, nezapomeňte. Zrovna včera jsem ho potkal na městě s Adolfem Nezbedou. To je ten darebák, co už dvakrát udělal řeznictví Jabulky. Oba se přede mnou málem klaněli až na zem.“

„Jo a taky je venku Polda Král, co bydlí za nádražím. Nedávno jsem u něho byl, protože marodí už dobře měsíc s pořádným ischiasem. Docela mě překvapilo, že na to, že už tak dlouho nedělá, se tam ve všední den peklo maso. Nabízeli mi tam tvarohový a makový buchty a v předsíni byla na zemi zabalená pořádná hrouda másla,“ přidal dalšího známého půdaře doktor Cafourek, ale hned na něm bylo vidět, že by si raději dal pár facek, protože Král měl co živit. Děti, které si Král, pracující v kamnárně, nadělal, byly jako sušinky a za den toho něco zbaští.

„No, ale pak mi došlo, že ta jeho vlastně chodí vypomáhat sedlákům na žně do Zátaví a má v Putimi sestru,“ honem se to snažil zahrát do autu, ale to jméno už bylo venku a štábní strážmistr Hřebejk si ho okamžitě připsal na papír.

Na vykradené půdy na Kollárově ulici se štábní strážmistr Hřebejk sjel podívat s technikem četnické pátračky praporčíkem Čípem. Tam už bylo v obou obecních barácích samozřejmě pozdvižení, protože půdař, který je tu navštívil, to bral ve tmě ze šňůr šmahem. Okradených bylo celkem pět rodin a jediné, co se tu dalo v té chvíli zjistit, byly monogramy, které byly vyšité na prádle. Technik praporčík Číp tu sice na zemi zajistil několik trasologických stop po obuvi, ale vzhledem k tomu, že byla každá půda dost v permanenci, moc si od zajištěných stop nesliboval. Nejvíc si stěžovala jistá Michálková, která přišla o spodní prádlo, ale přesto laškovala se štábním strážmistrem Hřebejkem, aby s ní hned zašel ke Škorpilům nebo ke Kovářům, kde by jí pomohl vybrat nové. Tahle lákavá nabídka od Michálkové ztroskotala na tom, že štábní strážmistr projevil zájem vyzkoušet prádlo přímo v kabince. Přesto neodmítl s praporčíkem Čípem její pozvání do bytu, kde se kromě popisu spodního prádla od Michálkové dozvěděli, že minulý týden potkala dole u poštovních schránek dva chlapy, kteří podle popisu jako by z oka vypadli známým píseckým chmatákům Edu Kocourkovi a Silvestru Řehkovi. Oba měli na ramenou velké kožené brašny a tvrdili, že se jdou podívat do sklepa na vodoměry. To byla informace z místa přímo k nezaplacení, a když se s ní vrátili oba četníci na pátračku, byli od štábního kapitána Votruby nejen pochváleni, ale začalo se vážně uvažovat o tom, že se pro oba známé chmatáky okamžitě sjede. Eda Kocourek, kterému se v galerce neřeklo jinak než Kocour, byl už opravdu profláknutý kriminálník. Nápad štábního kapitána Votruby se však nesetkal s velkým souhlasem. Rozhodně byl proti tomu štábní strážmistr Hřebejk, který měl na Kocourka dosah přes jednu šlapku a chtěl ještě nějakou dobu počkat. Oponoval šéfovi pátračky s tím, že by bylo nejlepší chytit ho přímo při činu, protože protřelý kriminálník Kocour vždycky na četnické pátračce zapřel i nos mezi očima. Naštěstí pro četnickou pátračku se nemuselo čekat až tak dlouho.

Dva dny po řádění půdařů na Kollárce se na četnické pátračce objevil poštmistr Cibulka. Už ve dveřích na něm bylo vidět, že je přímo těhotný informacemi. Tentokrát neměl připravenou žádnou říkanku. Ale jakmile vytahal z brašny na stůl v kanceláři zástupce četnické pátračky poštu a šel si sednout na své místo ke dveřím, tak se zeptal štábního strážmistra Kubíka, jak jsou daleko s těmi ukradenými cíchami na Kollárce.

„No, jak bych vám to řekl, Cibulko… Zatím jsme pořád dost daleko, i když už něco málo tušíme. Proč se ptáte?“

„Já jen že jsem byl včera na Potokách u Heleny Čunátový, co bude v říjnu, až se vrátí z vojny Pepa Matoušek, vdávat jejich Maruš. A všiml jsem si, že tam na dvoře párala z několika cích a prostěradel vyšitý monogramy. Bylo na nich vidět, že jsou pěkně zadělaný, a vypadalo to, že bude asi prát, protože měla na štokrleti připravený necky s valchou,“ zapálil si poštmistr cigaretu a víc už říkat nemusel.

„Čunátová, Čunátová? Není to, Cibulko, ta vdova, co za ní taky kdysi pálil Silva Řehka?“

„Jo, to je ona, pane štábní. Toho jejího to v osmadvacátým fláklo v lomu na Ptáčkovně šutrem do hlavy, při tom druhým odstřelu. Žila pak nějakou dobu na hromádce s pomocníkem zahradníka Vlacha, ale ten si pak nabrnkl tu zrzavou servírku Jarču ze Šumavy. Jednu holku už vdala až někam do Nalžovských Hor, vzala si kočího ze statku,“ byl Cibulka o rodině dost v obraze, a to už štábní strážmistr Kubík šel Cibulkovi dělat kafe a nalil mu rum.

„Víte, pane štábní, mně se nelíbí, když darebák okrade chudáka, protože co vím, tak v těch obecňákách na Kollárce žádná honorace nebydlí. Čunátová si za pojistku, co dostala za starýho, koupila na Potokách pěknej baráček, a že by dřela bídu, to tam nevidím,“ kopl poštmistr do sebe rum a věnoval se hrnku s kafem, do něhož si ládoval jednu kostku cukru za druhou.

Dalo se celkem čekat, že po odchodu poštmistra Cibulky vyrazí četnická pátračka za vdovou Čunátovou na Potoky a ještě téhož dne si dojede pro Silvestra Řehku, který nikdy, když zjistil, že spadla klec, nezapíral. Na četnické pátračce za katrem v separaci skončil i starý kriminálník Eda Kocourek. Ten od Řehky bral kradené prádlo z půd na obalení nohou, když se svým bratrem z Nových Kestřan, který měl k dispozici auto, vyráželi na zlodějny a vykrádali spolu obchody. Všichni tři skončili ve vazbě v písecké věznici a je pravda, že v té době se na ní dlouho neobjevila bílá vlajka. Poštmistra Cibulku, který se objevil asi za tři dny na četnické pátračce s poštou, čekaly od štábního kapitána tři krabičky těch nejlepších viržinek, od vrchního soudního rady Žlábka tu měl dvě dlouhá havana a lahev francouzského koňaku mu dal na přilepšenou doktor Cafourek. Poštmistru Cibulkovi to málem vehnalo slzy do očí – a to ještě nevěděl, že se všichni ti okradení majitelé pochlapí a dovezou mu na četnickou pátračku velký lahůdkový koš, z něhož si on sám nenechal vůbec nic. Dal ho odvézt do nemocnice na internu jako poděkování doktorům a sestrám za svoje uzdravení…

PŮLNOČNÍ PŘEKVAPENÍ VE VINÁRNĚ U NETOPÝRA 

Vinárna U Netopýra v Soukenické ulici byla známý písecký noční podnik, oblíbený nejen píseckou smetánkou, ale občas do ní zavítal i nějaký štamgast písecké četnické pátračky, neboť tam byla nejen dobrá kuchyně na minutky, ale i příjemný personál. Fungovala každý den, a protože se tam hrálo, bylo tam každý večer plno. Pravdou je, že ten, kdo ji navštívil pátého prosince v sedmatřicátém, tedy na Mikuláše, tak ten na to půlnoční překvapení jen tak nezapomněl. Přesně o půlnoci se ozvalo ve foyer řinčení řetězů a v lokále se objevil čert s pytlem. No, čert, byl to chlap s čepicí na hlavě, jen se škraboškou čerta. Všichni, co tu byli, to brali jako pobavení v sále, zvlášť když čert vysypal na sále z pytle uhlí. To bylo ale jen do té doby, než se čertovi objevil v ruce revolver a hlasitě všechny přítomné vyzval, aby vyndali své peněženky, hodinky a šperky na stůl a odpustili si nějaké kraviny, nebo tam dojde k masakru. Pronesl to velice důrazně a nahlas, takže všem hned došlo, že to myslí smrtelně vážně. Nakonec to, co držel v levé ruce, bylo dostatečné přemlouvadlo, zvlášť když vystřelil jednu ránu do stropu.

Během chvilky se objevilo na všech stolech to, o co měl čert zájem. Ten pak jen chodil stůl od stolu a shrnoval věci do pytle, což mu netrvalo dlouho, a při odchodu z vinárny dal všem najevo, aby zůstali na místě. Ještě jednou si vystřelil do stropu a řekl si vrchnímu o klíče od vinárny. V kuchyni vytrhl ze zdi šňůru od telefonu a z vinárny odešel. Zamkl vchodové dveře a to, co nastalo po jeho odchodu, se dá jen těžko popsat. Byl to zmatek nad zmatek. Všichni se hrnuli ke dveřím a bouchali na ně, jestli je někdo venku uslyší, protože vrchní neměl od dveří náhradní klíče. Četnická pátračka se o půlnočním překvapení ve vinárně U Netopýra dozvěděla až kolem půl jedné, když je zavolal recepční Volf z hotelu Dvořáček, kam mu to přišel oznámit náhodný občan, co procházel Soukenickou ulicí. Osazenstvo vinárny pak vysvobodil zámečník Bajer, který bydlel nedaleko, a výjezd četnické pátračky měl co dělat, aby zadokumentoval všechny poškozené, co při loupežném přepadení přišli o své věci a peníze.

Popis čerta, který se snažili četníci dostat z okradených hostů, jim moc nepomohl. Chlap vysoký asi tak do sto osmdesáti, silnější postavy, velké ruce, špinavé nehty, tmavý krátký zimník a tmavé kalhoty. Víc z přepadených hostů vinárny U Netopýra nedostali. S tím taky skončili četníci na pátračce, a když štábní strážmistr Hřebejk spočítal způsobenou škodu, došel k překvapivé cifře čtyřicet osm tisíc, neboť mezi odcizenými věcmi byly nejen peníze, zlaté řetízky, ale i snubní prsteny a jedny zlaté hodinky, takzvané cibule. Štábní strážmistr Hřebejk o všem sepsal úřední záznam s tím, že všichni poškození jsou pozvaní na pátračku na sepsání protokolu, a ráno vše předal veliteli pátračky štábnímu kapitánu Votrubovi do ruky ještě před čtením Věstníku pátrání. Velitel pátračky si to vše přečetl a položil úřední záznam na stůl.

„Tak to nám tu scházelo, Hřebejk. No, s tím uhlím to vypadalo na dobrej fór, to se musí tomu čertovi v placatý čepici přiznat, ale pak už to asi žádná sranda nebyla. Elpaso jako vystřižený z nějaký americký gangsterky. Něco takovýho za dobu mý služby nepamatuju, a že už tu v Písku pamatuju, Hřebejk, hodně,“ konstatoval Votruba.

„Ten případ od Netopýra si vezměte, Hřebejk, za svůj, podle mýho to bude někdo, kdo to v Písku až moc dobře zná a ví, co za lidi tam do tý vinárny chodí. Takže si pro ty prachy nešel samozřejmě k Mazánkům nebo do Portyče k Hrachovi, ale šel najisto tam, kde věděl moc dobře, že odtud neodejde s prázdnou. Zkrátka a dobře, Hřebejk, ten chlap to podle mě měl předem zatraceně dobře vyšpekulovaný. Nevím, jak dobře máte, Hřebejk, přečtenou zdejší galerku, ale v galerce od věže, co se schází na Drlíčově v hospodě U Šímů, tak tam já bych takovýho pachatele mezi těma čičmundama ani nehledal. Ty se zmůžou akorát tak na nějakej ten vykradenej sklep nebo půdu. Když si někdo z nich lajzne na vykradenej kvartýr, tak to už si říká těžkej frajer. Já bych, Hřebejk, v tomhle případě dokonce i připustil, že to asi nikdo vyloženě z galerky nebude a že to byl něčí momentální zoufalej nápad, jak za pár minut strachu přijít k pořádným prachům. Třeba se mejlím, no, pusťte se do toho. Na těch ukradenejch věcech se asi jen tak nechytíme, protože pachatel má z tý ‚mikulášský‘ od Netopýra dost peněz, no uvidíte, co se z toho nakonec vyvrbí,“ vrátil štábní kapitán Votruba úřední záznam Hřebejkovi a ten, jen co přišel do své kanceláře, vyndal ze skříně prázdné desky a krasopisně na ně napsal „Vinárna U Netopýra – čert“. Že měl štábní kapitán Votruba pravdu, pokud šlo o galerku od věže, v tom s ním Hřebejk souhlasil. Stačilo mu, aby si vybavil všechny štamgasty galerky, co sedávají v hospodě U Šímů u stolu hned za dveřmi, a kromě krále galerky Bradavice, což byl chlap jako hora, tam před očima žádného neviděl. Každopádně si do svého bloku napsal všechny věci, které měly nějaké markanty, což bylo hlavně u snubních prstýnků, a obešel oba bazary a jednu zastavárnu ve městě, kde je důrazně upozornil na to, že je to takzvané „horké zboží“, se kterým by mohli mít kupující problém.

Noční „mikulášská“ ve vinárně U Netopýra, kde řádil čert, přestože šlo loupežné přepadení, značnou část písecké veřejnosti pobavila, protože věděli, co tam chodí za společnost, a rázem se měli lidi v hospodách o čem bavit. Štábní strážmistr Hřebejk si zakázal jít na výzvědy do hospody k Šímům a zašel tam až po týdnu, když už v hospodách „mikulášská“ u Netopýra opadla a objevilo se jiné téma. Jakmile se štábní strážmistr Hřebejk po delší době pozdě večer objevil u Šímů, tak na něj Bradavice hned spustil.

„Pane štábní, nějak jste na nás tady zanevřel, to pořád pasete po tom čertovi od Netopýra? Po hospodách jdou řeči, že si tam ten střílející čert přišel na slušný prachy a pěkně si tam z tý společnosti vystřelil. Holt ten frajer věděl, kam má zajít. Přijít sem, tady by si na nás moc neškrábl,“ povstal Bradavice za stolem s půllitrem v ruce a pořádně se do něho podíval.

„Stejně je to, pane štábní, divný, že tam okradl všechny a na vrchního zapomněl, přitom ten musel mít plnou šrajtofli,“ vypadlo nečekaně z Bradavice, aniž tušil, jakého brouka tím nasadil v tu chvíli Hřebejkovi do hlavy, protože tomu došlo, jako pravdu v tu chvíli Bradavice vyslovil. Hřebejk to na sobě nedal nijak znát a hned to hrál do autu.

„Třeba na to ten frajer v tom fofru zapomněl,“ vypadlo z Hřebejka.

„No, tak na to já bych, pane štábní, nezapomněl. Určitě bych chtěl od Evžena ten zlatej řetěz, co má na krku, a ten jeho silnej snubák. Ten bych tedy určitě nepřehlídl, Evžen by ho musel pěkně navalit, jako ty ostatní,“ zahrál si Bradavice na lupiče a dorazil zbytek piva ve sklenici.

„Stejně je to zajímavý, pane štábní, že si ten čert v čepici vybral právě Netopýra. Kdyby popošel kousek vejš, tak u Dvořáčka, dole ve Venecii, měli ‚mikulášskou‘ páni doktoři ze špitálu a z nemocenský pojišťovny. Jo, tam by se mu, pane štábní, s tou bouchačkou jó dařilo,“ rozvíjel své teorie zločinu Bradavice, ale to už byl Hřebejk myšlenkami jinde. Nechal si natočit pivo, které si vypil u výčepu, a odešel z hospody.

Že si čert neřekl vrchnímu Evženovi ve vinárně U Netopýra o tu jeho prkenici, to začalo vrchnímu strážmistru Hřebejkovi vrtat hlavou a jen tak se toho nemohl zbavit. Nedalo mu to a svěřil se s tím asi za dva dny veliteli pátračky, který nad tím pochybovačně nadzvedl ramena.

„Tak je to divný, to je fakt, Hřebejk, i když v tom fofru byl asi rád, že odtud vypadl. Na to jste přišel až teď?“

„Ne. Už dva dny mi to vrtá hlavou, pane štábní, protože mi to u Šímů narval do uší Bradavice. Galerce se jen tak něco neutají.“

„No, jestli jsou ve vás, Hřebejk, kolem toho nějaký pochybnosti, tak na to mám jedinou radu. Mrkněte se pořádně kolem toho vrchního, třeba na něco zajímavýho narazíte. Jinou radu vám, Hřebejk, nedám, i když připouštím, že divný to je.“

„To taky, pane štábní, udělám. Když si vezmu, že všichni, co tam ten pachatel obral, byli pořádně vyděšený, když jsme tam přijeli, jen Evžen byl viditelně v pohodě… Přitom byl v tý době, když je ten čert tak obíral, na place. Přijde mi, pane štábní, fakt divný, že si mu ten chlap neřekl, aby mu tu jeho naditou kasírtašku hodil do pytle. Jsem na sebe naštvanej, že to nedošlo mně, ale musel mi to říct zrovna Bradavice v hospodě U Šímů,“ sypal si Hřebejk popel na hlavu a štábní kapitán Votruba nad tím jen mávl rukou.

„Z toho si, Hřebejk, nedělejte hlavu, mně se něco podobnýho stalo mockrát. O to víc jsem se pak snažil ten kiks napravit – a o tom ta naše práce je. Nakonec kriminalistika je, Hřebejk, o logice, pochybnostech a hledání. Pořád se s ní učíme,“ odmlčel se Votruba, ale hned navázal řeč.

„Občas, pravda, chybujeme, ale důležitý pro nás je, že chceme trestat zlo a hledat spravedlnost. K tomu nás nakonec zavazuje služební přísaha,“ neodpustil si velitel pátračky k těm Hřebejkovým pochybnostem něco říct a tomu to stačilo.

Pravdou je, že příští týden se štábní strážmistr Hřebejk nevěnoval ničemu jinému, než že sháněl drby kolem vrchního číšníka Evžena Buršíka z vinárny U Netopýra – a nevypátral jich zrovna málo. Už za dva dny zjistil, že vrchní Buršík si rád zajde do hotelu ke Třem lipám, kde se vzadu za kuchyní hraje zakázaný gotes, a že tam právě minulý týden přišel během dvou hodin skoro o dva tisíce. Tuto informaci mu hodila na ucho šlapka Anděla Klecanová, která měla štafl u nedalekých kasáren 11. pěšího pluku a která, když se jí zadařilo, si zašla taky po šichtě ke Třem lipám hodit gotes. To byla pro štábního strážmistra zajímavá informace, ale pořád to bylo málo a nic moc to nedokazovalo, protože ve vinárně U Netopýra se s ohledem na klientelu, která tam chodila, točily každou noc slušné peníze. Že měl vrchní Buršík slabost pro ženy, to se o něm vědělo. Hřebejk dokonce zjistil, že má dvě milenky – obě to byly mladé oficírské paničky, které dobře znal z kavárny od Hubáčků v Palackého sadech a z kavárny hotelu Dvořáček. Nejdřív se rozhodl vyzpovídat Evu Halfarovou, za kterou si zašel do kavárny hotelu Dvořáček, a jak bylo jeho zvykem, nechodil dlouho kolem horké kaše a šel hned k věci. Halfarová sice mimomanželský poměr s Buršíkem zpočátku zapírala, ale nakonec kápla božskou a přiznala, že od vrchního Buršíka občas dostává nějaké věci na sebe, a občas ji dokonce založí penězi. Když jí Hřebejk prozradil, že není jediná, že se dělí o Buršíka se svojí kamarádkou Dášou Fišarovou, dost ji to zaskočilo, protože to netušila.

„Když je to tak, pane štábní, tak já toho Buršíka nijak šanovat nebudu. Od nějakýho Oldy Macouna, co vykrádá obchody a hospody v Budějcích, kupuje flašky chlastu. Dvakrát jsem tam s ním pro ně byla autem. A kupuje i cigarety od nějakýho Šuráně, ten je zase z Tábora.“

„Určitě se jmenuje Macoun? Můžete mi popsat, jak vypadá?“

„Ale jo. Je to takovej malej hubenej střízlík a bydlí v ulici kousek od nádraží.“

„A ten s těma cigaretama?“

„Toho jsem neviděla, ale byla jsem tam s Buršíkem jednou. Čekala jsem na něj v autě a za chvíli přinesl do auta dvě velký krabice a moc si lebedil, že tam má nejen cigarety, ale i doutníky. Byli jsme tam v noci a myslím, že to je kousek od toho rybníku. Pokud jde o Fišarovou, tak s tou dámou si to vyřídím jinak,“ vypadlo zlostně z Halfarové, a to Hřebejkovi stačilo. Zaplatil Halfarové kafe a dvě deci červeného a mazal na pátračku, kde si hned nechal od služby spojit táborskou četnickou pátračku, protože ho moc zajímal ten Šuráň – a to hlavně jeho popis.

Jen co se Hřebejkovi ozval v Táboře na pátračce štábní strážmistr Roháč, tak byl Hřebejk k nezastavení, protože se mu snažil vylíčit případ z vinárny U Netopýra i to, co se dozvěděl od Halfarové ohledně Šuráně.

„Tak Zdenda Šuráň se rozloučil s kvartýrama a dal se na tabáčnictví? To jsme tady vůbec netušili… Máme jich tu poslední dobou udělanejch dokonce pět. To je pro pátračku dobrá zpráva, pane kolego! Jinak pokud jde o jeho popis, tak tě zklamu, ten na toho vašeho čerta nevypadá ani náhodou. Je to malej prcek, asi tak sto šedesát pět, a pěknej cvalda, takže toho pusťte z hlavy. Přesto za ten parádní erfolk děkuju a hned si pro Šuráně sjedeme. Teď jsem si ještě vzpomněl, že Šuráň má k Písku vztah. Jednak tam má vdanou sestru Žofii, tuším, že se jmenuje teď Vráblová, a párkrát se nám tady objevil v jeho společnosti jistej Ferda Lébl, jestli vám to jméno, pane štábní, něco říká. Pokud si ho vybavuju, tak to je chlap jako hora. Ten by mi do popisu toho vašeho čerta i docela pasoval. Lepenej ještě nebyl, to už jsme si tu ověřovali, pokud si vzpomínám, tak je to…“

„Pingl, pane kolego,“ skočil Hřebejk do řeči štábnímu strážmistru Roháčovi.

„Jo, pingl. Takže víte, o koho jde, pane kolego, a teď mi dochází, že to bude zřejmě asi další abonent Šuráně na to jeho kuřivo.“

„Lébl pingluje v hotelu U Tří lip, kde se hraje vzadu za kuchyní gotes, takže se určitě s Buršíkem dobře zná, ten tam chodí taky,“ konstatoval Hřebejk a samozřejmě tu možnost, že si Lébl taky jezdí do Tábora k Šuráňovi pro kuřivo, připustil.

„No, když jde o Lébla, tak je pravda, že ten by postavou na toho čerta odpovídal. Hned si zjistím, jestli má zbroják, a co nejdřív si s tím pánem na pátračce popovídáme. Dokonce si myslím, že ta nepovedená mikulášská u Netopýra bude asi akcí těch dvou. Proto taky nepřišel Buršík o tu jeho kasírtašku,“ uvažoval Hřebejk nahlas a krátce nato ukončil hovor.

Jen co ukončil štábní strážmistr Hřebejk hovor, sebral se a vypravil se do města na radnici, kde si u příslušného úředníka ověřil, zda je Ferdinand Lébl držitelem zbrojního průkazu, a na pátračku se vrátil se zjištěním, že Lébl je držitelem osmiranného revolveru značky Rast & Gasser, ráže osm milimetrů, což odpovídalo dvěma kulkám, které technik pátračky praporčík Číp zajistil ve stropu vinárny U Netopýra. Protože Hřebejk věděl, že velitel pátračky má rád, když jsou věci pohromadě, aby si mohl udělat ucelenou představu, jak se věci mají, nezbývalo štábnímu strážmistru nic jiného, než sednout k psacímu stroji a pěkně vše vypsat do úředního záznamu. Teprve pak s tím přišel do kanceláře štábního kapitána Votruby, položil mu úřední záznam na stůl a čekal, jak velitel pátračky rozhodne. Ten si vše přečetl a brýle z jeho očí šly na čelo.

„No? Jak vidím, Hřebejk, udělal jste v tom šetření kus práce a podle toho, co tady čtu, to všechno do sebe docela zapadá. Vezměte si s sebou Čípa a mažte ke Třem lipám pro Lébla! Hlavně si dávejte, Hřebejk, bacha, nerad bych vám oběma na Lesním hřbitově vystrojoval státní funus!“ šly brýle zpátky na oči. To už se štábní strážmistr Hřebejk v kanceláři nezdržoval a během dvaceti minut seděl Ferdinand Lébl v kanceláři štábního kapitána Votruby a na stole ležel revolver, ve kterém bylo šest nábojů.

Že se výslechu Ferdinanda Lébla ujme osobně velitel pátračky, to se dalo čekat. Štábní kapitán Votruba vysypal z revolveru na stůl náboje a začal je počítat.

„Šest nábojů, kdepak asi skončily ty dva, Léble? Vzpomínej! Já ti když tak velice rád osvěžím tvoji paměť,“ šel Votruba rovnou k věci a zapálil si viržinko.

„Nebo se mám zeptat Buršíka z vinárny U Netopýra, se kterým jsi na Mikuláše tu bejkárnu vymyslel? Nebo to byl nápad Buršíka, stejně jako ty cigára od táborskýho Šuráněho?“ zvýšil štábní kapitán hlas a Lébl sklonil hlavu a začal si mnout ty jeho velké ruce.

„No, jestli nechceš, Léble, mluvit, nám to nevadí. Máme na tebe tohle,“ ukázal Votruba na revolver a dvě zajištěné kulky ze stropu vinárny. „My si teď sjedeme pro Buršíka a nepočítej s tím, že on to všechno vezme na sebe. Bejvá pravidlem, že kdo začne hovořit jako první, ten na tom obyčejně vydělá. Loupež je loupež, Léble, to nekoštuje jen pár měsíců, co se dají v lapáku nad splavem odsedět na hajzlu!“ naznačil štábní kapitán Hřebejkovi, aby sjel s Čípem zatknout Buršíka. Pak zavolal do kanceláře strážmistra Kovaříka a řekl mu, aby strčil „němého“ Lébla do separace.

Jen co se objevil v kanceláři velitele pátračky vrchní číšník Buršík z vinárny U Netopýra a uviděl na stole revolver a z něho vysypané náboje, tak se do něho štábní kapitán Votruba pustil.

„Buršíku, jak vidíš, spadla klec a je třeba kápnout božskou. Lébl, jak vidíš, promluvil, vydal nám revolver, se kterým se u Netopýra střílelo, tak si to nezkaz a koukej vybalit, čí to byl s tím elpasem nápad a kolik si z těch věcí a peněz měl ty. Nemusím ti, Buršíku, říkat, že tím, že si Lébl neřekl při tom elpasu o tu tvoji kasírtašku, jste to oba pěkně pohnojili. Jinak bysme na vás dva nepřišli a nepřišli bysme ani na toho frajera z Budějc, co jsi od něho kupoval do podniku chlast, a ani na Šuráněho v Táboře, co jsi od něho kupoval kuřivo?“ naservíroval to štábní kapitán Votruba Buršíkovi z jedné vody na čisto a to zabralo.

„Takže je to v hajzlu, to vidím,“ ukázal Buršík na revolver na stole. „Chybička se vloudila.“

„Chybička, Buršíku? Prosrali jste to oba dokonale,“ neudržel se štábní strážmistr Hřebejk.

„Chyběly nám oběma prachy. Ferda potřeboval vyplatit z baráku ségru, která se musí vdávat, a mně se poslední dobou moc nedařilo v kartách a šáhl jsem párkrát do tržby,“ přiznal Buršík a už tahal z kapsy cigarety.

„Chtěl jsi snad říct v gotesu, ne?“ vyjel na něho ostře Hřebejk.

„Kdo z vás tu komedii u Netopýra vymyslel, Buršíku?“ ozval se Votruba.

„Co bych to zapíral, když vám to Ferda vyžvanil. Když mi Ferda řekl, že má revolver, tak mi to přišlo jako nápad docela dobrý. Taky nevím, proč tam ten vůl dvakrát vystřelil. Všichni byli pořádně vyjukaný a sypali mu, co měli, bez problémů do pytle. Já už peníze žádný nemám. Co jsem musel, tak jsem poplatil, mám už jen ty zlatý cibule – ve vinárně, ve starý botě. Jinak všechny věci prodal Ferda v Táboře židovi do frcu. Ferda nakoupil u Šuráněho spoustu cigaret, já jsem za to, co mi zbylo, koupil pár flašek chlastu od Oldy Macouna na silvestra do podniku. Co za tu srandu můžeme dostat, pane štábní?“ zeptal se Buršík velitele pátračky.

„No. Vypadá to, Buršíku, na pěknejch pár silvestrů v lapáku. Elpaso je vždycky drahý, zvlášť se zbraní,“ naznačil štábní kapitán Votruba Hřebejkovi, že se bude psát protokol, a ten už dával do stroje předtištěný list s nacionálemi.

Po skončení výslechu sjeli Hřebejk a Číp s Buršíkem do vinárny pro zlaté hodinky a teprve pak skončil v separaci. V kanceláři velitele pátračky se znovu objevil Ferdinand Lébl a štábní kapitán Votruba mu ukázal tři strany výslechu Buršíka a vyndal ze šuplete stolu zlaté hodinky. Překvapení Lébla si chvilku vychutnával a pak se ho zeptal, jestli si to nerozmyslel a bude k přepadení ve vinárně U Netopýra vypovídat. Lébl byl ještě chvíli němý, ale pak kývl hlavou.

„Ale jo, budu, vypovídat, když to tu Buršík všechno vyžvanil. Měl jsem ho, hajzla, v tý vinárně sejmout, protože mě stejně okradl, nic byste na mě neměli,“ vypadlo překvapivě z Lébla, a to už zase štábní strážmistr sedal za psací stroj a vychutnával si přiznání Lébla, který na Buršíkovi nenechal nit suchou. Samozřejmě i on skončil v separaci, a když se štábní strážmistr Hřebejk vrátil do kanceláře velitele pátračky, tak už tam bylo celé osazenstvo, kterému štábní kapitán Votruba rozdával fajnová viržinka. Na stole stála lahev Blatenské slivovice, která při takové příležitosti nesměla chybět. Poslední slovo, jako vždy, si vzal štábní kapitán Votruba.

„Pánové, objasnit takovej případ, kterej já tu nepamatuju, si samozřejmě zasluhuje zapít. Jinak vy, Hřebejk, mi pozvěte na zítra ráno redaktorskýho z Píseckých listů a já ho tady v týhle kanceláři vyvedu z pochybností, jestli si četnická pátračka s takovým případem, který Písek nepamatuje, dokáže poradit,“ naznačil Votruba Hřebejkovi, aby to rozlil, a všichni ve stoje zasekli se slivovicí ostrý loket a připili na zdar pátračky. Pravdou je, že když se za tři dny objevila v Píseckých listech zpráva o tom, že četnická pátračka objasnila případ loupežného přepadení ve vinárně U Netopýra, tak o tom v píseckých hospodách nepadlo slovo. Akorát se divili štamgasti pátračky v hospodě U Šímů, když se tam objevil štábní strážmistr Hřebejk a poručil celému stolu pivo a velký rum. Bradavice nad tím kroutil hlavou a hned se zeptal Hřebejka, jestli něco neslaví, nebo za co to je.

„Slaví celá pátračka, Bradavice, protože díky tvým pochybnostem jsem se dostal dál,“ sáhl Hřebejk po rumu a připil si se všemi na zdraví. Bradavice samozřejmě po takové době netušil, o jaké pochybnosti vůbec jde, ale to už štábní strážmistr Hřebejk neřešil.

NEŠŤASTNÁ TŘINÁCTKA 

Měsíc po jmenování velitele písecké četnické pátrací stanice nadporučíka Josefa Votruby na štábního kapitána, třináctého prosince v sedmatřicátém, kdy se na tu slávu v Písku objevil dokonce sám velitel četnictva plukovník Josef Šustr, se narodil písecké četnické pátračce případ, který ji dost zaskočil. Hned brzy po ránu oznámil na pátračku majitel hotelu U Zlatého kola Antonín Červený, že pěti jeho ubytovaným hostům byly v noci vykradeny pokoje. Volal to přímo veliteli pátračky štábnímu kapitánu Votrubovi, neboť ten patřil k častým hostům zdejšího hotelu, konkrétně ke zdejší známé karetní společnosti, která si říkala „žebrácká stolní společnost“. Hoteliér byl silně rozrušený a chvíli mu trvalo, než ze sebe dostal jména všech okradených hotelových hostů, kteří byli převážně z Prahy. Štábní kapitán Votruba si stačil udělat do bloku jen několik poznámek a slíbil hoteliérovi, že se tam u něho za chvíli objeví výjezd pátračky. Jen co položil telefon, objevil se v jeho kanceláři strážmistr Kovařík, který měl službu u telefonu, a už ve dveřích mu hlásil, že majitel hotelu U Tří lip František Háva ohlásil na pátračku vykradení tří pokojů během noční doby a žádá si na místo četnickou pátračku. Ještě než dal štábní kapitán Votruba dohromady výjezd, ozvala se z penzionu Honzíček recepční Nováková, že během noci byl v penzionu vykradený pokoj, na kterém je ubytovaná doktorka Jana Urbášková z písecké nemocnice, a i ona si žádala na místo četníky z pátračky. Kam dřív, tohle dilema vyřešil velitel pátračky okamžitě.