Laura Madeleine 

Ozvěna skandálu 

Originální název: An Echo of Scandal 

Vydáno u Black Swan, an imprint of Transworld Publishers, 

Penguin Random House UK, London 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Laura Hounsom 2019 

Translation © Marie Štefanidesová, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1234-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-1235-3 (mobi) 

Přátelům, kteří nejsou s námi 

Udělám si koktejl z hvězd – 

Z velkých hvězd s barevnými cípy, 

I z těch malých, co blikají jen tmavě rudou, 

Z chladných, tichých, smaragdových hvězd. 

Vyrvu je z oblohy 

A vymačkám z nich šťávu do stříbrného poháru 

Plného chladné zloby k mojí lásce 

Abych v tom pití měla dost ledu. 

Prastará, Amy Lowell, 1914 

Část první 

KREV A PÍSEK 

Vezměte panáka šťávy z červeného pomeranče a panáka dobré skotské whisky. Přidejte stejné množství silného třešňového likéru a sladkého italského vermutu. Vše protřepejte tak důkladně, až se z toho zapotíte, a přeceďte do sklenice na šampaňské. Něco takového jen tak nezažijete.

Krev a písek.

Tahle slova mě budou pronásledovat až do smrti. Vždycky mi připomenou tu noc. Kdykoliv si ten recept čtu, nemůžu si pomoct a představím si, že zní trochu jinak:

Vezměte dívku v rozpuku a jednoho muže, jehož kruté nátuře se vyrovná jen ten nejtvrdší alkohol. Dejte je dohromady pomocí sladkých slovíček, která brzy zhořknou, a přidejte tolik alkoholu, až to dospěje k neodvratnému konci.

Nejhorší je ta skotská. Kdykoliv jsem ji od té doby otevřela, ať už byla jakkoliv luxusní, vždycky jsem cítila jen krev. Seňorovu krev. Vytékala mu z krku přímo na růžový koberec s květinovým vzorem, který nám přivezl z Madridu. Leskla se na bílých růžích a vpíjela se do podlahy jako do písku. Zíral do rohu místnosti. Tam stála ona, krásné šaty potřísněné krví a v ruce stále hrdlo rozbité lahve, jehož ostré okraje získaly temně rudou barvou. Kapky krve stékaly i do kaluže skotské, která se jí rozlila u nohou. Vypadaly jako kapky octa v oleji.

Měla jsem se otočit na patě a vykřiknout. Zařvat, že se stala vražda, aby to slyšeli i dole na dvorku. Jenže jsem to neudělala. A tím začaly všechny moje problémy. To mě přivedlo až sem.

Krev mi vždycky působila potíže. Už od začátku mi všichni říkali, že se ve mě mísí dvojí krev, bohatá a chudá. Že to by se rozhodně dít nemělo, a už vůbec by se z takového spojení nemělo narodit dítě. Někteří naši zákazníci, jako třeba Seňor Ramón Vélez del Olmo, který teď krvácel na koberci, říkali, že jsem podvraťák. Většina děvčat mi tak říkala taky, ale jen za mými zády.

Ony si to mohly dovolit. Ony odněkud pocházely. Já nepocházela odnikud, jen z hostince. Asi proto jsem si začala říkat podle něj. Del Potro.

Hostería del Potro stála na jedné straně malého náměstí, kde se kdysi dávno pořádaly trhy s koňmi, to už si ale nikdo nepamatoval. Tohle náměstí tvořilo středobod mého světa. Byla na něm kašna s rozpadající se sochou koně a lemovaly ho domy s taškami pokrytými střechami které se nakláněly k sobě a poskytovaly kočkám skvělou cestu k řece. Ty střechy a ulice jsem znala jako své boty, a nejlépe jsem znala hosteríi, ten nejstarší hostinec v Córdobě.

Věřím, že jsem se tam narodila, nebo mě tam aspoň odložili brzo po narození. Mezi stěnami hosteríe s padající omítkou se ozýval můj první pláč. Průvan, který sem vnikal mezerami mezi okny, mi léčil horečky a skřípění dřevěné podlahy pro mě bylo hlasem babičky zpívající ukolébavku. Mezi další zvuky spojené s mým dětstvím patřilo i vrzání postelí a chrápání spousty různých mužů.

Byla jsem v hostinci ze všech nejdéle, s výjimkou mamá Moralesové. Jednou jsem se jí nerozvážně zeptala, jestli náhodou ona není mou skutečnou matkou. Z jejího nenávistného pohledu jsem hned vyčetla pravdu: že k nikomu nepatřím, že nemám matku, otce ani rodinu. Patřím do hostince, stejně jako kočky narozené ve stáji, které tam na slámě prožily celý život a vždycky brzy zemřely.

Občas dostanu strach, že by mě tohle vyprávění o hostinci ještě pořád mohlo přivést do maléru. Ale po tom všem, co jsem prožila, mi připadá bezvýznamné, ztracené v minulosti. Do Córdoby se už nikdy nevrátím. A stejně už víte, že já ho nezabila.

Spíš by se mi mohlo vymstít to ostatní. To, co přišlo potom. Jediný další člověk, který o tom věděl, už je po smrti. Možná jsem jeho tajemství střežila už dost dlouho. Utopila jsem ho na dně koktejlových sklenic a pohřbila ho pod zbytky jídla na stříbrných podnosech. Převázala jsem ho bílou hedvábnou stuhou a schovala ho všem na očích. Držela jsem jazyk za zuby padesát let. Ani on by po mě nemohl chtít víc.

Samozřejmě, že kdyby chtěl, vyhověla bych mu. Ale on už tu přece není.

Možná už nemusím mlčet. Možná je načase ten příběh konečně odvyprávět.

Koneckonců jsem už začala.

Tanger 
Červenec 1978 

„Jste si jistý, že tam nic dalšího není? Opravdu rien? Pour Hackett. H –A – C –”

Muž zavrtěl hlavou ze strany na stranu jako ručička metronomu.

„Non.“

„Naprosto určitě? Vous êtes sur?“

„Oui, monsieur.“

Sam sklonil hlavu a upřel oči na dřevěnou přepážku, která už měla svá nejlepší léta za sebou. V místnosti bylo šero a dusno, vzduch tu páchl cigaretovým kouřem a ještě silnějším aroma z jointů plněných směsí tabáku a marihuany. V takovém prostředí se dalo těžko soustředit a promýšlet, co dál. Nemohl si dovolit dát úředníkovi úplatek a v ideálním případě by ani nemusel. Zíral na svoje ruce. Nebyly zrovna čisté a v horku na nich vystupovaly žíly. Jednu manžetu si ušpinil od dehtu na lodi nebo v přístavu, možná se někde otřel o zábradlí.

„S’il vous plaît,“ obrátil se znovu na muže za přepážkou, „nemohl byste se podívat znova? Hackett, Samuel? Něco tam musí být.“

Muž na něj upřel napůl rozladěný a napůl zmatený pohled. Zavolal přes rameno za hradbu dřevěných schránek do hlavní poštovní kanceláře. Sam čekal. Poštovní úředník si zavolal dalšího zákazníka a za chvíli už se s ním hádal nad kupou papírů. Jako vždycky byla pošta plná lidí. Během otevírací doby nestíhali pracovníci pošty zákazníky dost rychle odbavovat, takže jim všichni neustále nadávali. Opřel se o přepážku a cítil, jak mu po krku stéká pramínek potu. Nad hlavou mu hučel větrák, který vzduch vůbec neochlazoval. Na druhé straně místnosti si začal muž v dlouhé pruhované dželabě balit cigaretu.

„Aquette?“

Teprve, když to slovo uslyšel poněkolikáté, pochopil, že jde o jeho jméno s prapodivně zkomolenými souhláskami. Pracovník pošty v ruce držel malou světlomodrou obálku.

„Tady!“ Vyrazil tak rychle, až sebou muž v dželabě cukl.

„Ano, Hackett, tady.“

Dopis byl tenký, na nekvalitním papíře. Byl zázrak, že se vůbec dostal přes celý oceán až sem neporušený. Poodstoupil od přepážky, odtrhl červenomodrý proužek na okraji, opatrně ho otevřel a z obálky…

Nevypadlo nic. Jen jeden list dopisního papíru, který jeho matka popsala kuličkovým perem.

„Monsieur,“ zavolal. „Opravdu tam nemáte ještě…?“ Zrak mu padl na jedno slovo v dopise, na písmeno p, po kterém následovalo strohé r a kulaté o.

Promiň.

Zmlkl. Stejně ho nikdo neslyšel.

Pošta se nacházela v novém městě plném prachu, zápachu z motorek a výparů z kuchyní v restauracích. Od střech budov se odráželo ostré světlo. Schoval se do stínu u vchodu.

S tvým otcem jsme došli k rozhodnutí. Zaplatíme ti cestu zpátky. Koupíme ti jednosměrnou letenku domů a zařídíme, aby sis ji mohl vyzvednout v nějaké spolehlivé cestovní kanceláři. Rozhodně ti ale nebudeme posílat další peníze. Promiň, Same, je to tak nejlepší. Byli jsme opravdu velkorysí.

Na zbytek dopisu se už nedokázal soustředit. Matka psala něco o dovolené na Cape Cod, o tom, že se Steven přestěhoval do nové kanceláře a že by mohl dostat práci v místní tiskárně. Přestavoval si ji, jak sedí u toaletního stolku v pantoflích s nohou přes nohu a každé písmeno do tenkého papíru důrazně vyrývá, v pozadí je skrz podlahu slyšet televize a otec dlouze potahuje z dýmky. Nedbale dopis zmuchlal a strčil do náprsní kapsy k prázdné krabičce od cigaret.

Když vyšel ven, udeřila ho vlna nesnesitelného vedra. Ještě nebylo ani jedenáct a už takhle praží. Šel se skloněnou hlavou. Sluneční brýle, které koupil v Londýně, minulý týden zastavil u Abdelhamida, aby měl na nájem. Mžoural do slunce a cítil, jak ho začíná bolet hlava. Pravděpodobně z dehydratace, horka a hluku. A taky protože věděl, že je úplně v háji.

Zaklel a nakopl prázdnou plechovku. Než se s rachotem odkutálela, vytekla z ní jakási lepkavá tekutina a namočila mu špičku tenisky. Znovu zaklel. Žena, která šla okolo, po něm vrhla poněkud znechucený pohled a přitáhla si šátek blíž k obličeji.

Otočil se a vydal se na Avenue Pasteur, hlavní tepnu města pulzující životem. Vedla z přístavu kolem kruhového objezdu Grand Socco, pak se rozdělila na menší uličky vedoucí ke kasbě a zpátky k moři. Tam se na hladině pohupovaly loďky připomínající kousky bílého papíru poházené na bleděmodrém pozadí.

Na slunci ho hlava za chvíli začne bolet ještě víc. Na začátku bulváru proběhl mezi auty a posledních pár metrů vzal skokem, aby se vyhnul taxíku, který právě vyjížděl ze svého stanoviště. S úlevou zamířil pod markýzu kavárny Gran Café de Paris.

Tato kavárna působila uklidňujícím dojmem. Možná proto, že vypadala, jako by se už padesát let vůbec nezměnila, stále měla stěny potažené korkem a vinylové lavice, vše v různých odstínech hnědé. Sam se posadil naproti stěně osazené zrcadly, aby mohl pozorovat, jak hosté přicházejí a odcházejí. Uvnitř bylo trochu chladněji a obklopil ho příjemný šum konverzace mísící se s vůní kávy a cigaretovým kouřem. Zhluboka se nadechl a snažil se nasát trochu nikotinu. Číšníci běhali mezi stoly a navzdory vedru měli na sobě vínově červené uniformy.

„Kávu, shukran,“ objednal si automaticky a hned toho zalitoval. Káva jeho prázdný žaludek rozleptá jako kyselina a od bolesti hlavy mu taky příliš nepomůže. Jenže číšník už odešel. Co by dal za sklenici studeného piva. O tom si ale může nechat jen zdát. Bary, kde by mu ho nalili, ještě nebudou mít ani otevřeno…

Vyndal z kapes pár posledních dirhamů a vysypal je na stůl, aby je přepočítal. Dvacet devět. A nájem na týden stojí dvacet pět. Když přijel, zdálo se mu to levné – a teď měl problém to zaplatit a mít přitom co jíst.

Přinesli kávu a sklenici vody. Další dirham je pryč. Vodu vypil na jeden lok a začal si v kávě míchat cukr. Třetí, čtvrtou kostku. Ať to za ty peníze stojí.

Nebudeme posílat další peníze. A on už má jen dvacet devět dirhamů. Musí se vyhýbat madame Sarah jako čert kříži. Od minulého týdne už určitě tuší, jak na tom je. Bezmyšlenkovitě míchal kávu a v duchu si procházel seznam svých věcí. Další košile, v ještě horším stavu než tahle. Trenky, džíny, co měl na sobě. Pár laciných knížek s oslíma ušima, za které by žádné slušné peníze nedostal. Pevné kožené boty, které mu před pár lety dali rodiče, ty by mohl zastavit… Ne, jednu vlastně ztratil v Cádizu při potyčce na pláži. Pokračoval v míchání. Zbývala mu už jen jedna cenná věc. Bolelo ho pomyšlení na to, že se ztratí v hlubinách mediny, ale nezbývá mu než ji prodat, nebo se pakovat domů. A domů se mu ještě nechtělo.

Usrkl kávu. Byla hrozně přeslazená.

Naproti němu jedli dva dobře oblečení postarší muži sladké pečivo. Opatrně je vytáhli z papírových sáčků a hlasitě tu lákavou křupavou pochoutku chválili. Sam se pousmál. Neviděl je poprvé. Šlo o jejich každodenní rituál: káva a pečivo a povídání o starých časech v Gran Café de Paris.

Vzdal snahu dopít kávu a opřel se. Neviděl kolem žádného dalšího Američana. Díval se do zrcadla na lidi u stolů a na temena jejich hlav, ale kromě těch dvou postarších cizinců tu zřejmě byli samí Maročané, nebo aspoň mluvili buď jen francouzsky, anebo arabsky. Původně si představoval, že Tanger bude plný skupinek lidí jako on, kteří přes den sedí v kavárnách a sledují dění a večer popíjejí a kouří dýmku na střeše rijádu, milují se a můžou se naplno věnovat umění, protože mají malé výdaje a jsou daleko od domova. Slyšel vyprávění ostatních, jak se jim tu ještě před pár lety žilo. Jak mohli v klidu přespávat na ulicích kasby zachumlaní do berberských přikrývek, na plynových vařičích si dělali tažín a myli se ve studnách, to všechno zadarmo.

Jenže to už neplatí. Zvedl šálek, zašklebil se, když do sebe kopl zbytek kávy, a vstal. Dvacet osm dirhamů. Možná ho madame Sarah nechá zaplatit za půlku týdne, než něco vymyslí. Už byl skoro venku a připravoval se na vlnu horka, když uslyšel hlas, který ho přiměl zastavit.

„Mais, no tak, c’est suffit, no? To snad stačí?“

Někdo se snažil mluvit francouzsky s příšerným britským přízvukem. Otočil se zpátky do kavárny a uviděl mladého číšníka, jak stojí nad mužem s kšticí rezavých vlasů v protějším rohu. Sam si nemohl pomoct. Vrátil se do kavárny a snažil se chovat přirozeně.

„… prostě nevěřím,“ pokračoval muž rozrušeně, „že tohle není dost peněz. Chci mluvit s vaším nadřízeným!“

Sam obešel stolky uprostřed kavárny a konečně si toho muže mohl pořádně prohlédnout. Byl mladý a zpocený, měl na sobě kostkované sako a kravatu. Jeho bledý obličej a naleštěné kožené boty prozrazovaly, že právě přijel. Po chvíli Sama zpozoroval.

„Promiňte,“ natáhl se k němu, „umíte anglicky?“

Sam měl co dělat, aby zakryl svůj pobavený úsměv.

„Umím,“ odpověděl a podíval se po číšníkovi. „Co se děje?“

Oba začali mluvit přes sebe, číšník rozčileně ukazoval na mladíkův prázdný šálek od kávy a něco vykřikoval arabsky, zatímco cizinec mával ve vzduchu peněženkou.

„Tohle nestrpím!“ zvýšil hlas. „Odmítám uvěřit, že šálek kávy stojí víc než padesát dirhamů, snaží se mě okrást!“

Sam nemohl odtrhnout oči od jeho peněženky nadité bankovkami. A ještě tu máchá padesátidirhamovou bankovkou, jakoby to byl kapesníček. Nebylo divu, že číšník vypadal rozčileně.

„Nesnaží se vás okrást,“ ujistil ho a gestem číšníkovi naznačil, aby ho nechal vysvětlit situaci. „Káva totiž stojí jen jeden dirham.“ Ukázal na bankovku. „Snaží se vám říct, že vám nemá jak vrátit. Nemáte něco menšího?“

Mladík zrudl až po uši. „Aha.“ Zíral na bankovku, kterou držel v ruce. „Tak proč to neřekl? Francouzsky trochu umím. Mohl mi to vysvětlit. Myslel jsem, že tu všichni mluví francouzsky.“

Sam pokrčil rameny. „Spíš španělsky. Nemáte nic menšího?“

„Cože? Aha. Ne, nemám. Jenom tohle. Víte, jdu přímo z banky.“ Dál zíral na svoji peněženku, jakoby se v ní mohly zázrakem objevit nějaké drobné. „Libry asi chtít nebude?“

Sam se zašklebil. Už teď litoval, že se do toho pletl, na druhou stranu tu byla ta peněženka…

„Počkejte,“ vyhrabal z kapsy pár centimů, „Já to zaplatím.“

„To nemůžu…,“ začal mladík protestovat, ale Sam už mince pokládal číšníkovi na tácek. Ten pokývl a odešel, obrátil přitom oči v sloup a začal něco křičet na kolegu v kuchyni.

„To od vás bylo opravdu hezké,“ řekl mladík a vzal do ruky svůj kožený kufřík. Vypadalo to, že chce být z kavárny co nejdříve pryč. „Rád vám to vrátím.“

„Vždyť jde jen o jeden dirham,“ zamumlal Sam. Dvacet sedm, pomyslel si trpce.

„Nesmysl. Vrátím vám to hned teď, pokud mě doprovodíte do hotelu. Je to jen kousek. Tam o drobné určitě nouze nebude.“

Když vykročili ven, ponořili se do nekonečného moře barev, vůní a zvuků. Ve dne Samovi vždycky připadalo, že v tom moři plave a vždycky se vynoří nad hladinu, aby se nadechl v kavárně, v baru nebo na střeše. V noci to samozřejmě vypadalo jinak, ale ve dne město překypovalo životem. Mladý Angličan se při chůzi v saku hrozně potil a očima hltal okolí. Toulavou kočku, která se olizovala na kraji chodníku, stařenu sedící ve dveřích s rukama vystrčenýma ven a obličejem zbrázděnou dlouhým životem.

Vypadal jsem taky tak? přemýšlel Sam. Napůl vyděšeně a napůl zvědavě, jako pěst na oko? Asi ano, usoudil nakonec. Zajímavé, jak se člověk za pár měsíců může změnit.

„Mimochodem, já jsem Ellis,“ natáhl k němu mladík ruku. „Ellis Norton.“

„Sam Hackett.“ Rychle mu rukou potřásl, aby si mladík nevšiml špíny za jeho nehty. „Vy jste Brit?“

„Ano.“ Mladý muž těžce popadal dech. „Včera jsem přiletěl z Londýna. Vy jste Američan?“

„Uhodl jste.“

„Zřejmě se tady vyznáte,“ řekl Norton a vyhnul se skupině žen obtěžkaných nákupy. „Jak dlouho už v téhle díře trčíte?“

„Pár měsíců. Dva, vlastně skoro tři, už ani nevím.“

„Doufám, že si zvyknu.“ Norton vykročil směrem ke zdobeným dveřím, po jejichž stranách stály palmy v květináčích. „Tak tady bydlím. Pojďte se mnou a vrátím vám ty drobné.“ Nahlédl dovnitř. „Vlastně je tam i bar. Rád bych vás jako poděkování pozval na něco ostřejšího.“

Sam se nejdřív podíval na něj a pak do ztemnělé vstupní haly, kde čekal portýr v uniformě. En Minzah patřil k těm lepším hotelům. Rozpačitě přešlápl nohama v upatlaných teniskách.

„Na to nejsem zrovna vhodně oblečený.“

Norton si ho zřejmě teprve teď pořádně prohlédl. Přejel ho očima od hlavy až k patě, od rozcuchaných vlasů po ramena až po džíny. „To určitě nebude vadit,“ pronesl nejistě. Pak se mu rozzářily oči. „Vezměte si tohle,“ rozvázal si kravatu a podal mu ji. „Když budete mít kravatu, nemůžou nic namítat.“

Sam si ji přetáhl přes hlavu. Cítil se hloupě a asi tak i vypadal. Ten kluk asi zoufale touží po jakékoliv společnosti, pomyslel si. Stejně zoufale jako já po pořádném pití.

Následoval Nortona do vstupní haly a snažil se příliš nesklánět hlavu. Uvnitř bylo ticho a spousta chladného mramoru. Někde v pozadí hrál z desky příjemný jazz. Na chvíli mu hotelová hala splynula s ulicí, jako kdyby smíchal mléko a pomerančový džus. Norton vydechl, pravděpodobně úlevou, a vyšel několik schodů nahoru. Samovi nezbývalo než vykročit za ním.

O baru v hotelu El Minzah už slyšel, ale nikdy ho nenavštívil. Bylo tam na něj moc draho, obvykle se pohyboval v jiném prostředí. Rozprostřel se před ním obrovský prostor pokrytý červenými koberci, ze kterých se prášilo. Navzdory otevřeným okům se dovnitř skoro žádný čerstvý vzduch nedostal. Bar byl prázdný, jen na gauči prkenně seděly dvě starší ženy, před sebou malé skleničky. Ještě nebylo ani poledne.

„Panebože,“ svalil se Norton na židli. „To byl ale den.“

Sam se taky posadil. Měl zvláštní pocit, jako by někde na Avenue Pasteur klopýtl a spadl do jiného světa. Všechno to bylo tak zvláštní, Norton se svou naditou peněženkou i dusný bar s příslibem alkoholu. Co když to ten muž jen hraje a chce ho nějak ošidit? Sledoval, jak Norton hledá číšníka, kterého by přivolal, a došel k závěru, že teď minimálně hodinu nebude mít energii o tom přemýšlet. Snad potom sebere odvahu a požádá ho o půjčení pár dirhamů.

„Co si dáte?“ chtěl vědět Norton a sundal si sako.

„Nevím.“ Káva, cukr a nedostatek nikotinu způsobily, že se Samovi zatočila hlava. „Mají tady pořádně vychlazené pivo?“

„To netuším, ale já si dám whisky se sodou. Chcete taky?“

Sam přikývl. Sám od sebe by si ji nikdy neobjednal.

„Dvakrát whisky se sodou,“ poručil si Norton.

Číšník krátce přikývl a odešel. Sam se začínal cítit trapně, Norton ale vytáhl krabičku cigaret a jednu mu nabídl. S radostí ji přijal.

„Takže proč jste vlastně přijel do Tangeru?“ zeptal se Norton a pohodlně se opřel.

Jeho chování se úplně změnilo. Ustrašený nervózní mladík byl ten tam, tady se prostě cítil jako doma. Bohatá rodina, pomyslel si Sam. Bylo to znát už ze způsobu, jak důrazně název města vyslovil, TAN-GER, jako by bylo ještě větší, ještě důležitější než ve skutečnosti. Sam potáhl z cigarety a uvažoval, jak odpovědět. Jindy by prostě odvětil „Jen tak se tu flákat,“ nebo „Zavedly mě sem cesty po světě,“ tady by mu ale takové odpovědi přišly směšné.

„Já píšu,“ pronesl opatrně.

Jeho společníkovi se rozzářily oči. „Opravdu? Já taky!“ Natáhl se ke svému saku a vyndal vizitku.

ELLIS NORTON 

MLADŠÍ ZAHRANIČNÍ ZPRAVODAJ 

INTERPRESS 

„Tohle je moje první zahraniční pozice,“ oznámil s pýchou v hlase, když Sam vzal vizitku do ruky. „Chtěl jsem do redakce v Paříži nebo v Římě, to ale chce každý. Musím prý strávit rok v zákopech, než mě pošlou někam do civilizace.“

Sam vydal neurčitý zvuk a podal mu vizitku zpátky.

„Nechte si ji,“ mávl Norton rukou, „kdybyste se chtěl někdy ozvat.“

Sam si ji strčil do kapsy. Neodkázal si přestavit situaci, ve které by se z něj a Nortona stali kamarádi, co spolu pravidelně popíjejí, ale cizincům se občas stávají zvláštní věci.

Přinesli whisky se sodou. Norton usrkl ze své skleničky a pak ji vypil na ex, málem to stihl ještě dřív, než číšník před Sama položil ubrousek. „Ještě dvě, prosím.“

Číšník nevzrušeně přikývl, zjevně byl zvyklý. Sam se taky napil. Whisky byla tak silná, až ho to zaskočilo, zředěná jen kapkou sody. Připadalo mu, jako by dělal něco zakázaného, když pije nalačno. Po zádech mu přejel mráz. Cítil se úžasně.

„Co píšete?“ vyptával se Norton. „Neříkejte, že jste taky novinář.“

„To ne, na to jsem nikdy nepsal dost rychle.“ Chvíli si prstem točil s popelníkem. „Píšu román,“ přiznal pak.

„Páni! Velký americký román?“

„O tom pochybuju,“ zasmál se Sam.

„Už vám něco vyšlo?“

„Pár povídek.“ Chvíli se soustředil na cigaretu. Neměl v úmyslu přiznat, že už je to víc než rok, co naposled něco udal a dostal za to jen pár šupů. „Většinu času cestuju. Po Francii, Španělsku, Anglii. Kvůli inspiraci.“

Norton se rozpovídal o svých cestách po Itálii a Švýcarsku a o tom, jak strávil léto na jihu Francie. Sam přikyvoval, dopil první sklenici a pustil se do druhé, které v něm zmizela až příliš rychle. Začínal si připadat opravdu opilý.

„Ještě jednu?“ zeptal se Norton a podíval se na hodinky.

„Musím vyrazit do té pitomé kanceláře, ale to počká do odpoledne. Tady se prý obědvá podobně jako ve Francii.“

„Tak dobře,“ souhlasil Sam a vzal si další cigaretu. Norton mu začínal být sympatický, dobře se mu s ním povídalo.

„Musím říct, že jsem rád, že jsme se potkali,“ konstatoval Norton, když vyprázdnili i třetí skleničku. „Opravdu se cítím o dost líp. V té kavárně jsem si připadal hrozně. Vy byste mi ale mohl ukázat, jak to tu chodí, co říkáte? Provedete mě skrz peklo jako Dante?“

„Samozřejmě,“ odvětil Sam. Cítil se v náladě a jako zkušený průvodce. „Je tu malý bar, kde se scházejí cizinci, můžu vás tam vzít.“

„Jste úžasný.“ Norton odsunul židli a vytáhl z kapsy saka peněženku. „Musím si odskočit. Kdyby přišel číšník, můžete zaplatit?“ Podal mu padesátidirhamovou bankovku. „Teď už to snad nebude problém!“

Norton odběhl směrem k toaletám a Sam zadumaně hleděl na bankovku ve své ruce. Ten chlap se musel dočista zbláznit. Vždyť mu nic nebránilo strčit bankovku do kapsy, nenápadně odejít a nikdy se nevrátit. Tolik peněz by mu vystačilo na další dva týdny. Pohnul rukou směrem ke kapse u košile. Kdyby si ho nikdo nevšiml…

Pak ruku položil zpátky na stůl. Norton je možná hlupák, ale dost štědrý hlupák. A Tanger není zas tak velký. Povzdechl si a zavolal číšníka.

SRDCE NA PRAVÉM MÍSTĚ 

Vezměte velkého panáka ginu a po malém panáku švédského punče, limetkové šťávy a grenadiny z dovozu. Protřepejte to všechno ve sklenici s pořádnou porcí ledu a přeceďte. Získáte výrazný nápoj kořeněné chuti.

Vždycky, když jsem se něčeho bála nebo váhala, jestli to mám udělat, říkával mi Ifrahim: „Ale,“ – věděl totiž, že mám tohle oslovení radši než Alejandra – „Ale, hacer de tripas corazón.“

Ale, obal si srdce vnitřnostmi.

Pamatuju si, že když mi to řekl poprvé, byla jsem ještě malá, mohlo mi být tak šest sedm. Upadla jsem na dvorku a brečela jsem, že mi z kolene teče krev. Posadil mě ke kuchyňskému stolu, otřel mi krev a vážně mi řekl, abych si srdce obalila vnitřnostmi. Tenkrát jsem tomu moc nerozuměla a představa, že mi vnitřnosti obalí srdce, mi přišla zvláštní. Říkala jsem si, že moje srdce je asi příliš zranitelné, proto ho moje vnitřnosti musí ochránit. Byla to dobrá rada pro dítě vyrůstající v takovém prostředí.

Ifrahim dělal v hostinci kuchaře a byl tam skoro tak dlouho jako já. Mamá Moralesová ho zaměstnala, když zjistila, že ji její předchozí kuchařka María obírá o peníze. Nevím, co se s Maríí stalo. Říkalo se, že si Moralesová najala nějakého chlápka, aby jí zlámal ruce, ale možná to byly jen pomluvy.

Ifrahim byl Maríin pravý opak. Zatímco ona byla hlučná a protivná, on byl tichý a mírný. Nosil vybledlou červenou košili a nikdy pořádně neotevřel oči, jako by ho bolelo se dívat kolem sebe. Nikdo si nebyl jistý, odkud pochází. Měl tmavě hnědou kůži, která se občas skoro stříbrně leskla, a střapaté černé vousy. Jednou jsem ho slyšela vykládat, že jeho otec byl námořník ze Zanzibaru. Děvčata tvrdila, že jeho matka byla krásná Francouzka z ostrova Réunion, ale odložila ho na výchovu k „babičce” do Lisabonu. Cokoliv z toho představovalo pro osazenstvo hostince, a obzvlášť pro Moralesovou, dostatečný důvod k posměchu. Byla to rázná a hrdá Španělka pyšná na svou rodnou Córdobu. Myslím, že proto mě tak nenáviděla, kvůli mému nejasnému původu.

Všichni jsme se divili, proč si vybrala zrovna Ifrahima, dokud jsme neokusili jeho kuchařské umění. Byla jsem ještě dítě, ale dodnes si to první jídlo pamatuju. Podával salmorejo, polévku pro chudé, z příliš tvrdého chleba a přezrálých rajčat. Jenže jeho salmorejo nemělo obdoby. Pod rozpálenou modrou oblohou jeho studená polévka hladila na duši a zároveň rozpalovala doběla, chutnala trochu nakysle a mastně, ale mlsné jazýčky se v ní dočkaly i odměny v podobě kousků šunky. Pokaždé jsme ji zhltli a vytřeli misky do sucha, zatímco Ifrahim seděl u dveří do kuchyně, usmíval se pro sebe a loupal vajíčka natvrdo. Od té doby o něm nikdo nepochyboval.

Později jsme zjistila, že má nemocné srdce a kvůli tomu ho vyhodili z cizinecké legie. Občas se v noci ozval jeho výkřik, pak jsme k němu všichni spěchali a našli ho zbroceného potem, jak se drží za hrudník. Uklidňovali jsme ho a dávali mu na lžičku olej a hořčík, dokud se mu tep nezpomalil a srdce se mu přestalo snažit vyskočit ven z těla. Možná se pro něj nehodilo, protože bylo pro tenhle svět příliš velké a citlivé.

Cokoliv užitečného, co jsem se v hostinci naučila, mám od Ifrahima. Nebýt jeho, už bych tu nebyla, abych tohle všechno mohla vyprávět. To on se mě zastal, když to nikdo jiný neudělal.

Měla bych vám to vysvětlit. Určitě toho chcete o mě i o hostinci spoustu vědět. Z toho, co jsem vám zatím prozradila o mamá Moralesové, už asi tušíte, že by mě tam nenechala jen tak zadarmo.

Moralesová poskytovala ubytování, podávala jídlo a nechávala si platit od vesničanů a farmářů za to, že si u ní mohli dát napojit a ustájit muly, když přijeli do města. Nejvíc jí ale vydělávala děvčata. Po většinu roku jich měla asi půl tuctu, ale v sezóně se jejich počet zdvojnásobil a musely spolu sdílet postele. Většina jich tam moc dlouho nevydržela, možná tak rok nebo dva. Hostinec měl jen pět stálých obyvatel: podkoního Antonia, co skoro nikdy nepromluvil, a později Ifrahima, pak už jen mamá Moralesovou, Elenu a mě.

Elena byla dcera mamá Moralesové.

Říkalo se, že se v jejím břiše skrývala tak dlouho, dokud nebylo pozdě se jí zbavit. Moralesová se o to prý přesto pokusila, jenže ta malá potvora se držela zuby nehty. Byla o rok starší než já. Moralesová tvrdila, že kdyby v době, kdy jsem se objevila, Eleně ještě pořád neplatila kojnou, nepřežila bych. Ona by mě totiž rozhodně nekojila.

Taková prostě Moralesová byla.

Děvčata se o Elenu a mě starala, a když jsme dost vyrostly, posílala nás Moralesová ráno do školy. Nechce prý živit hloupá budižkničemu, co by ani nedokázala kasírovat peníze nebo přečíst něčí jméno. Elena to měla jednodušší, protože měla mnohem světlejší kůži než já a hezké ruce, které jí Moralesová nechtěla zničit pobytem na slunci a tvrdou prací. V mém případě to prý bylo jedno.

Mně to nevadilo. Mou doménou se staly kuchyň, stáje, dvorek a skladiště. Nahoru po schodech na dřevěný ochoz, odkud se chodilo do pokojů, jsem se vydávala nerada, jen jsem tam sbírala nočníky a špinavé prádlo. Nelíbila se mi těžká vůně fialek, která se mísila s pachem mužského potu a kolínské. Vadilo mi, že hosté zapomínali, jak se po hostinci všechno rozléhá, takže jsme je všichni slyšeli i přes zavřené dveře. Ti muži mi připadali hloupí. Přesto jsem si nemohla pomoct a pozorovala je, jak si bezstarostně vykračují po chodbě s kalhotami na půl žerdi a kabáty přehozenými přes rameno. Z nějakého důvodu jsem toužila jít za nimi, taky vykročit ven do noci. Jejich vzpřímený postoj vyzařoval moc, která se odrážela i v jejich pohybech, když zastavili na rohu ulice, aby si zapálili cigaretu. Ačkoliv jsem je potají napodobovala, bylo mi jasné, že takovou moc nikdy mít nebudu.

Elena chodila nahoru častěji než já, hlavně přes den, než přišli první zákazníci. Nechala se od děvčat rozmazlovat, malovat si rty rtěnkou z vosku a pudrovat obličej, zatímco já si hrála s koťátky v teple a smradu stájí nebo pomáhala Ifrahimovi v kuchyni plné použitého oleje a odřezků z vaření. V noci jsme ale s Elenou spaly v jedné posteli v té nejmenší zapadlé komůrce v podkroví. Uspávalo nás skřípění brány, ržání koní a zvuky, které vydávalo děvče ve vedlejší místnosti při práci.

Tak to šlo rok za rokem. V zimě bylo zákazníků vždycky málo a v létě hodně, dopoledne jsme chodily do školy, odpoledne pracovaly v hostinci a v noci jsem cítila vůni Eleniných vlasů, které mě šimraly do nosu. Ale když mi bylo třináct, všechno se změnilo.

Probíhala zrovna feria – oslava Seňory de la Salud, patronky dobrého zdraví. Moralesová se vždycky smála a říkala, že bychom ji měli přejmenovat na patronku úředníků z hygieny. Bylo to v květnu, kdy jsme vždycky měli nejvíc práce, a město zaplnily davy lidí ze všech koutů země. Farmáři, horníci, dělníci z továren i návštěvníci až z daleké Extremadury přicházeli pít, tančit a užívat si slavnosti.

Jako dítě mě feria vždycky bavila. S Elenou jsme hned běžely k řece podívat se, jak tam staví staré pruhované cirkusové stany a jak přijíždějí cikáni, kteří návštěvníky budou bavit tesknými i veselými písničkami, divokou hrou na kytaru a klapáním podpatků.

V hostinci jsme taky měli vystoupení, ať už jsme chtěli nebo ne. Z Granady a Sevilly přivezly automobily boháče ve slavnostním oblečení, většinou co nevidět zničeným skvrnami od potu a od vína. Popíjeli, naříkali a vrhali hladové pohledy na naše děvčata a cikánky. Vzduch ztěžkl kouřem a chtíčem a údery strun o dřevo. Ke konci prvního večera už celá Córdoba úplně šílela.

Té noci k nám přišli čtyři: čtyři muži odhodlaní propít se až na dno svých kapes. Přijeli až z Jaénu a já marně přemýšlela, co je přivedlo až do Córdoby, když i u nich probíhala feria. Kdybych se na ně podívala pozorněji, našla bych odpověď v jejich bezstarostném smíchu, rozepnutém oblečení a hlučném chování nebo v tom, jak si vychutnávali doutníky a dávali boty na židle. Přijeli až sem právě proto, že tady nebyli doma a mohli si tu dělat, co chtěli.

Ve chvíli, kdy poslali pro Moralesovou, už u nás utratili pěknou sumu. Ať už po ní chtěli cokoliv, nemuseli to vysvětlovat dlouho. Za chvíli už mířila ke dveřím od kuchyně, kde jsme se s Elenou zašívaly před utíráním stolů a smály se tlusté cikánce, jak se s vervou snaží zpívat. Když se Moralesová objevila, nadskočily jsme.

„Běžte se umýt a oblečte se do nedělních šatů,“ přikázala nám.

Překvapeně jsme na ni zíraly. Zeptala jsem se jí proč.

„Protože vám to říkám.“ Otočila se a přivolala jednu ze starších holek. „Caterino!“ Neslyšela jsem, co jí Moralesová šeptá.

Bylo to horkem, že se Caterině tak potila dlaň, když ji vsunula do té mojí? „Proč se musím umýt?“ chtěla jsme vědět, když nás táhla nahoru po schodech. „Nikdo se na nás nedívá.“

„Vždycky se někdo dívá,“ odpověděla a obě nás strčila do našeho pokoje. Poslechly jsme se a umyly se žínkou a džbánem vody. S reptáním jsem si vydrhla obličej, krk a podpaží, Elena mě následovala a začala se soukat do blůzky. Už měla skoro vyvinutá prsa, zatímco mě teprve začínala růst a občas mě to v noci bolelo.

„Jestli budu muset utírat stoly, hned si tu blůzu zašpiním a Moralesová mi to bude v neděli vyčítat,“ stěžovala jsem si. Elena neříkala nic. Její obličej, vždycky světlejší než ten můj, byl teď obzvlášť bledý.

Caterina náš vzhled zhodnotila kritickým pohledem a vedla nás po chodbě. „Chovejte se mile,“ nakázala nám a pevně nám stiskla ruce. „Neodmlouvejte.“ Před salonem se zastavila. „Nebrečte.“

Otevřela dveře. Uvnitř byli ti čtyři muži z hostince se skoro vypitou lahví sherry. Najednou mi došlo, co po nás chtějí. Nedokázala jsem se pohnout. Vždycky mi bylo jasné, že to jednou přijde, ale Caterina a ostatní byly starší, bylo jim aspoň patnáct nebo šestnáct. Elena mě popadla za ruku a táhla mě za sebou dovnitř. Dveře se za námi s prásknutím zavřely.

Nebyla jsem schopná dělat nic, jen dýchat. Jeden z mužů na nás promluvil a ukazoval na dvě židle u stolu. Usmíval se a vousy měl mokré od potu a alkoholu. Další z mužů nás poočku sledoval a zabýval se svým doutníkem, jiný zase pořád mrkal, jako by nás skrz kouř neviděl.

„Seňority,“ oslovil nás ten první, „připijte si s námi. Máte rády sherry?“

Elena, celá rudá v obličeji, přikývla, oči sklopené k ubrusu. Mačkala jsem jí ruku a zírala do rohu. Koutkem oka jsem zahlédla malou skleničku plnou sherry, kterou mi někdo podával.

„Objednali jsme vám pudinkové košíčky. Něco sladkého pro sladké krásky.“

Přisunul k nám přes stůl krabici. Působila luxusně, byla z růžového kartonu a měla na sobě nápisem Delicia Turca ozdobený zlatými spirálami.

Elena stále zírala na ubrus. „Gracias,“ zašeptala.

„Takže,“ pobídl nás první muž. „Na zdraví!“

Pozorovala jsem Elenu, jak se natáhla po skleničce a vzala ji do ruky. Chvěly se jí ruce a sherry jí vystříkla přes okraj skleničky na prsty. Když ji zvedala, podívala se na mě. Prosím, říkaly její oči, nenechávej mě v tom samotnou. To mě přesvědčilo, abych ji následovala. Přiložila jsem si skleničku k ústům a celou ji vypila na ex.

Byla odporně přeslazená.

Muži se něčemu smáli. Když jsem vzhlédla, uvědomila jsem si, že se smějí mně. Elena vedle mě svou skleničku sherry pořád držela v ruce. Jen si usrkla.

„Tahle je sice hloupá, ale vášeň jí rozhodně nechybí,“ prohlásil ten s doutníkem. „To jsou ty holky z ulice, pomalejší ve všech ohledech kromě jednoho.“

Zašklebil se na mě. Obrátil se mi žaludek, jako by se všechny moje vnitřnosti chtěly dostat nahoru. Nemohla jsem odtrhnout oči od jeho bílého límce a krásného obleku. Přemýšlela jsem, jak se k tak pěknému oblečení asi dostal.

„Pojď sem,“ řekl.

Kdyby Elena nepustila moji ruku, ani bych se nepohnula. Zakymácela jsem se. Jako by mě nechala pod nepřátelskou palbou a sama si zalezla do rohu, aniž by se pohnula. Stála jsem tam, na zádech cítila studený pot a v ústech podivnou hořkou pachuť. Kdybych se dala do běhu, stihnu se dostat ke dveřím? A i kdyby ano, kam poběžím? Vnitřnosti se mi sevřely a cítila jsem je čím dál výš. Šly na pomoc mému srdci, aby ho obalily a ochránily před krutým světem.

Když jsem stála před ním, začal si mě ten muž kriticky prohlížet. „Kolik ti je?“ zeptal se.

Otevřela jsme pusu, abych odpověděla, že třináct, ale vyšlo z ní něco jiného než zvuk. Ze žaludku, který jsme teď měla až v krku, se mi místo toho vyvalil nechutný horký proud zvratků, který mu přistál přímo na krásné košili.

Skrz oteklé oči jsem viděla jeho obličej a málem jsem se rozesmála. Pak začal znechuceně křičet a odkopl mě od sebe. Řval přitom, že mám nějakou nechutnou chorobu. Dopadla jsem na hranu stolu a něco se rozbilo, ale neviděla jsem, co. Jen jsem cítila, jak je mi zle a obrací se mi vnitřnosti. Začala jsem znovu zvracet. Slyšela jsem hlasy, jeden patřil Moralesové a říkal, že nejsem nemocná, že jsem jen hloupá holka, která není zvyklá pít. Kdyby ji pánové ráčili následovat, děvčata jim připraví koupele a dostanou další láhev Tío Pepe na účet podniku.

Když konečně ustalo šoupání židlí a nadávky, vzhlédla jsem. Rty se mi třásly, z nosu i očí mi teklo. V pokoji zůstali jen Moralesová s Ifrahimem, který musel přijít někdy uprostřed toho zmatku a nesl tác pudinkových košíčků.

Moralesová mě praštila, silněji než kdy předtím. Kousla jsem se do jazyka, ale krev měla narozdíl od sherry a zvratků osvěžující chuť.

„Ty odporná zrůdo,“ procedila mezi zuby, když si utírala ruku do ubrusu.“Vždycky mi bylo jasné, že se mi nevyplatíš.“

Odvážila jsem se jí podívat do obličeje. Už se netvářila rozzlobeně, nebo svůj vztek ukryla někam hluboko, kde nebyl vidět.

„Ven,“ řekla.

Pokusila jsem se něco říct a začala se dusit. Nemyslela, že mám jít ven z místnosti, ale z hostince. Jenže to jsem nemohla dopustit. Ti muži, její zákazníci, se mohli jen tak sebrat a odejít, vykročit z brány ven do světa. Já ne. Neměla jsem rodinu, peníze, jméno ani přátele, na které bych se mohla obrátit. Neměla jsem kam jít.

„Prosím,“ hlesla jsem. „Prosím, budu pracovat.“

„Myslíš si, že tě po tomhle bude ještě někdo chtít?“Znechuceně se na mě podívala. „K čemu by mi vůbec bylo takové nemehlo? Jediné, co má na tobě nějakou cenu, je tvoje mládí. A když nemůžu prodat ani to…” Otočila se ke dveřím. „Ifrahime, postarej se, aby…”

„Camilo.“

Ačkoliv jsem byla ochromená hrůzou, bolestí a nevolností, tohle mě udivilo. Nikdy jsem nikoho neslyšela oslovit Moralesovou křestním jménem. Zarazila se. Neviděla jsem jí do obličeje, ale vytušila jsem, že se Ifrahimovi dívá přímo do očí.

„Může mi pomáhat v kuchyni,“ promluvil stejně tiše jako vždycky. „Bůh ví, že by se mi pomocná ruka hodila.“ Zasténal bolestí a položil si ruku na hruď. Věděla jsem, že ho bolí u srdce. Moralesová to taky věděla, protože neznatelně sklonila hlavu, jako by mu chtěla prohlédnout skrz žebra. „Když nebude pořádně pracovat,“ dodal, „vyhodím ji sám.“

Nevím, co se mezi nimi v tom tichu odehrálo. Do tváře jsem viděla jen Ifrahimovi, výraz jeho hnědých očí upřených přímo na Moralesovou byl ale neproniknutelný.

Neřekla, že souhlasí. Neřekla ani, že nesouhlasí. Jen se otočila a odešla.

Jsem si jistá, že se mě tenkrát Ifrahim zastal kvůli svému srdci. V kuchyni mi pomohl umýt se a podělil se se mnou o vzácný kus ledu z chladničky, aby mě přestal svědit jazyk. Taky mě nechal spát u kamen, abych nemusela chodit po chodbách, kde bych ty muže ještě mohla potkat.

Druhého dne brzo ráno mě poslal krájet cibuli a škrábat brambory, sám šel na trh smlouvat cenu za maso. Cibule mě při práci pálila do očí. Přála jsem si, aby to byly slzy lásky, kterou bych mohla dát Ifrahimovi.

Ten den jsme připravovali tortillu. Dali jsme do ní vajíčka z trhu, olej z velkého kanystru u kamen a k tomu cibuli a brambory, které jsme sama nakrájela. Když jsem viděla, s jakou chutí se hosté vrhají na tácy s tortillami, jak je hltají, zajídají chlebem a zapíjejí pivem, uvědomila jsem si něco zvláštního.

Bez nás by ti lidi byli o hladu. To díky Ifrahimovi a mě zůstávali sedět na svých židlích, okouzlili jsme je jen s pomocí několika skromných přísad. Byl to určitý druh magie – jednoduché, ale silné – a teprve tehdy jsem pochopila, že šlo o Ifrahimovu životní filosofii. Být kuchařem znamenalo mít autoritu. Sice se lišil od těch mužů nahoře v čistých košilích a s naditými kapsami, ale měl moc, kterou oni postrádali, a dovedl ji využívat způsoby, o nichž se jim ani nesnilo.

Později, když jsem měla ruce popraskané od čisticího prostředku a plné puchýřů od kuchyňského nože, jsem si z pokoje, který jsem sdílela s Elenou, odnesla věci. Nevím přesně, proč jsem to udělala. Prostě jsem vytušila, že pro nás už nic nebude jako dřív. Když jsem si sbírala svých pár kousků oblečení, nedívala se na mě. Seděla na kraji postele a v prstech žmoulala lem krásné krajkové mantily. Předpokládala jsem, že jde o dar od seňora s doutníkem. Vedle ní ležela otevřená krabice bonbónů, které nám včera muži nabízeli. Všechny byly netknuté až na jeden, který někdo chvíli cucal a pak vyplivl mezi ostatní.

„Odnes je,“ řekla, když si všimla mého pohledu.

„Nemám na ně chuť.“

Já na ně taky neměla chuť, ale vzala jsem celou krabici i s tím ocucaným bonbónem. Napadlo mě dát je Ifrahimovi jako poděkování, ale uvědomovala jsem si, že se to nehodí. Tak jsem tu krásnou krabici radši spálila, takže pak byla celá kuchyň cítit po zvířecích kostech a růžích.

Spala jsem pak každou noc v kuchyni na jednoduchém lůžku nacpaném vedle kamen. Když byla v noci zima, vždycky jsem se vzbudila a zjistila, že se ke mně přitiskly místní kočky a spí mi v podpaží, obtočené kolem krku i v podkolenních jamkách, hřejí se a předou. Nevadilo mi to. Měly sice blechy, ale zase odháněly krysy. Když byly se mnou a Ifrahim spal vedle ve skladišti, cítila jsem se v bezpečí. Jednou jsem mu to řekla, několik týdnů po tom, co se mě ujal. Právě jsme dokončili práci v kuchyni, hostinec byl zavřený a všichni ostatní odešli nahoru, buďto spát nebo bavit hosty. Pomalu přikývl.

„Tady je bezpečno,“ souhlasil. „Vaření mi zachránilo život.“ Potáhl si z dýmky a podíval se na mě ve světle plamenů z kamen. „Stačí je nakrmit, Ale,“ pronesl tiše. „Stačí je nakrmit a budou tě chtít, budou tě potřebovat. Zapomenou pak, že jsi dívka, a budou tě považovat za inventář kuchyně, za vílu nebo skřítka, co žije v kamnech. Budou tě chtít, protože jim budeš užitečná, a nechají tě na pokoji.“ Beze slova jsme na sebe hleděli. Ve vzduchu mezi námi stále visela slova Moralesové. Zavrtěla jsem se, přitáhla si k sobě pracovní halenu a přála si, aby mi přestala růst prsa, abych žádná neměla. V tu chvíli jsem toužila být Ifrahimovým synem, abychom se oba opravdu stali kuchyňskými skřítky, kteří jsou svobodní a nikdo se jich nemůže dotknout. Já svobodná nebyla, ani jsme nebyli žádní skřítci. Ifrahim zavřel oči a poznala jsem, že i on přemýšlí o svém těle, o svém srdci obaleném vnitřnostmi. Myslel na ten den, kdy mu srdce přestane fungovat a ukončí jeho život.

Než ten den přišel, naučil mě všechno, co mohl. Naučil mě dělat těsto, obalovat nakrájený lilek a smažit ho v oleji. Spálila jsem se u toho – na předloktí a na rukou jsem pak měla červené jizvy –, ale stálo to za to. S úsměvem jsem pak pozorovala, jak hosté dostali talíře s tou dobrotou pokapanou melasou, nedočkavě se na ni vrhli, spálili si jazyk, kvíleli ááá, hovké a honem se natahovali po víně. To já jsem to způsobila. Já je spálila, stejně jako kdybych jim na jazyk položila hořící uhlíky. Ta myšlenka mě neskutečně těšila. Tenkrát jsem si to ještě úplně neuvědomovala, ale když mě Ifrahim naučil vařit, naučil mě zároveň žít. Ukázal mi, jak si najít místečko ve světě, kde mě nikdo nechce. Naučil mě, jak lidi okouzlit, jak ovlivnit jejich myšlenky, třeba jen na jeden večer. Neměli jsme žádné luxusní suroviny, jen sůl, ovoce, maso, olej a víno. Ale Ifrahim z nich dokázal vyčarovat stovky příjemných věcí.

„Bedlivě je sleduj a oni ti řeknou, co chtějí, Ale,“ pošeptal mi, když jsme spolu stáli u dveří do kuchyně a pozorovali zamračeného anglického obchodníka, který seděl na zahrádce ve vyžehleném obleku, potil se, různě se ošíval a po očku nervózně pokukoval po děvčatech. „Pořádně se na ně podívej a vyklopí ti všechno, aniž by si toho vůbec všimli.“ Usmál se na mě. „Budou z nás jejich zpovědníci.“ Tehdy mě naučil míchat sangriu, nápoj tak starý a falešný jako rudá rtěnka. Poslal mě krájet zbytky ovoce. Broskve, které na trhu popraskaly, plátky limetky a scvrklé hrozny, které nikdo nechtěl. Sledovala jsem, jak to všechno přelil Málagou, aby ovoce všechno sladké víno vstřebalo a jeho vyschlá dužina zase vypadala lákavě šťavnatá.

„Tak co, kolik mu dáme brandy?“ zeptal se a pokývl hlavou směrem k upjatému Angličanovi na zahrádce, který v prstech neklidně drtil párátka.

„Jednoho panáka,“ odpověděla jsem pomalu. „Ne, dva.“ Ifrahim se usmál. „Myslím, že tahle leklá ryba bude rozhodně potřebovat tři.“

Po brandy bylo na řadě červené víno – to levné, které jsme používali na vaření a po kterém člověka bolela hlava, ale to nám nevadilo – a po něm sodovka ze skleněné nádoby. Na závěr přidal Ifrahim svou tajnou přísadu: špetku pepře, který „zahřeje u srdce”.

Díky našemu pití zmizel Angličanův kyselý výraz, zrůžověly mu tváře a oči se mu rozzářily. Rozvázalo mu kravatu a jeho klobouk odhodilo někam daleko na zaprášenou podlahu hostince. Poslalo ho nahoru s děvčetem po boku, zatímco v druhé ruce svíral další sklenici. Především mu ale sáhlo hluboko do kapsy a svými lepkavými rudými prsty mu postupně vyprázdnilo peněženku.

I jindy mě Ifrahim učil manipulovat s lidmi jako pouťový kouzelník. Naučil mě, jak vylepšit zkaženou rybu pomocí sladké papriky, jak rozklepat koninu a nechat ji marinovat ve víně tak dlouho, že ji s chutí zbaštili i ti největší milovníci koní a klidně by donutili vlastní matku přísahat, že jde o hovězí. Naučil mě, jak na trhu ukrást víc, než za co jsem zaplatila, a jak se bránit, kdyby mě někdo přistihl. Mám přísahat, že jde o omyl a jenom mi „svítilo slunce do očí”. Moje učednictví trvalo čtyři roky. Dozvěděla jsem se, jak dělat mléčný puding a jak ostatní podvádět při siestě.

Jak připravovat rybu „á la francaise” a jak odhadnout jmění hosta podle toho, co si objedná k pití.

„Dívej se, co vypouští z pusy a co si do ní dávají,“ nabádal mě. „Pak zjistíš, kým opravdu jsou.“

Jednou v lednu mu srdce přeci jen vypovědělo službu a zabilo ho. Dostala jsem hrozný strach. Bylo mi sedmnáct, což Moralesovou jistě přiměje přehodnotit své rozhodnutí a dát mi na výběr mezi pokojem nahoře a vyhazovem.

Vybrala bych si vyhazov, opakovala jsem si v noci odhodlaně, když mi na břiše předly kočky. Zkusila bych se nějak protlouct jinde. Ale ve skutečnosti to nepřipadalo v úvahu. Svět se s děvčaty pochybného původu a bez peněz jako já vůbec nemazlil. I nabídka od Moralesové by možná představovala lepší možnost než muset dělat to samé bůhvíkde, kde mě nebude znát vůbec nikdo, ani kočky.

Takže jsem se pokusila uplatnit to, co mě Ifrahim naučil. Přimět všechny, aby zapomněli, že jsem mladá dívka, a stát se vílou z kuchyně, čarodějkou, co kouzlí pomocí páry z hrnce a sekáčku na maso, má rudou tvář, prsty plné puchýřů a nehty obarvené šafránem. Takovou, po které nikdo netouží, ale všem je užitečná.

Schovávala jsem se v beztvaré haleně, nosila Ifrahimovy obnošené pracovní kalhoty a vlasy skrývala pod šátkem, abych připomínala protivného ušmudlaného kluka, a ne ženu na prodej.