Alena Jakoubková 

Kdo pozdě chodí…manžel mu škodí 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Alena Jakoubková, 2023 

© Photo by Erstudio from Depositphotos 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1254-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1255-1 (mobi) 

Ženy jsou ze Země, muži jsou ze Země. Smiř se s tím… 

(George Dennis Carlin) 

Leccos chytrého vyšlo přece už i od žen… 

(Eurípidés, cca půlstoletí př. n. l., 

dle autorky této knihy první doložený macho…) 

Nejmocnější vodou ve vesmíru jsou ženské slzy… 

(John Morley) 

Vyslovit lež je tak snadné, 

a nemyslet na následky… 

je pozdě na výčitky, 

když srdce už máš chladné.

1 

Benátskou zátoku zalévaly oslňující stříbřité paprsky slunce, když se letadlo pomalu snášelo na miniaturní přistávací dráhu letiště Marco Polo. Srdce jsem měla až v krku.

Byla to moje první cesta letadlem.

Se svým příručním růžovým kufříkem, který jsem na mamce vyškemrala, jsem se vydala příletovou halou k přístavišti lodí. Orientovala jsem se podle ikon, a přesně jak mi signor Marino napsal, mě ikony bezpečně dovedly k malému přístavišti.

Tam stál kousek stranou drobný, tmavovlasý a velice pohledný asi padesátník, nepochybně otec mé budoucí svěřenky. Poznal mě snadno, prozradily mě vyjukané oči.

Přistoupil ke mně a podal mi ruku.

„Jsem Matteo Marino. A ty jsi Lena, viď?“ Přikývla jsem.

Překvapilo mě, že jsem mu dobře rozuměla. Italsky se učím od deseti let, ale člověk si nikdy není úplně jistý, jak na tom je, dokud si nepromluví s rodilým mluvčím.

Signor Marino mě vedl k malému bílému člunu a pomohl mi do něj nastoupit.

Plavba benátskou lagunou byla sama o sobě úchvatná. Laguna se doslova hemžila dalšími čluny, které byly označeny pro mě dosud absurdními sděleními. Míjeli jsme sanitku, popelářský vůz, ale nejvíc člunů patřilo rybářům a jejich úlovkům.

Pluli jsme jakýmsi koridorem, vyznačeným bójkami, pěkně v řadě za sebou, a proti nám se v protisměru doslova řítily čluny, mířící k letišti. Vypadalo to jako na dálnici. Signor Marino mi dával přednášku o endemických živočiších, jimž je laguna domovem, a pak přešel na ochranné pohyblivé zábrany, chránící Benátky před povodněmi.

Poznamenal: „O historii města ti něco poví moje žena. Ta se o ni hodně zajímá.“

Pak jsme se přiblížili k městu. Pluli jsme okolo ostrova Murano a já nadšeně obdivovala bílou fasádu kostela sv. Zachariáše, která se před námi zjevila jako přelud. Další ostrov, který jsme obeplouvali, byl obehnaný hnědorudou zdí zdobenou bílými detaily, a signor Marino, který měl pro mé nadšení pochopení, mi laskavě řekl: „Tohle je Isola di San Michele, Leno. Benátský hřbitov, víš, v posledním spánku tu odpočívá řada slavných osobností. Než tebe a Chiaru odvezeme na Sicílii, provedeme tě Benátkami.“

Přiznala jsem: „Měla jsem v plánu tu zůstat alespoň týden v září, než se vrátím domů.“

Signor Marino se usmál.

Ujistil mě: „My jsme počítali s tím, že si budeš chtít město prohlédnout, tak jsme naplánovali, že na Sicílii poletíte s mou ženou a s Chiarou až ve středu. Moje žena vám tam všechno ukáže, a pak se vrátí domů. Bude tam na vás ale dávat pozor naše hospodyně Barbara.“

Přikývla jsem.

„Moc vám děkuju, signore.“

A pak už jsme vpluli do pohádkově krásného města, na slavné Canal Grande, jak mi signor Marino vysvětlil, ve čtvrti Cannaregio, a nádherné paláce, lemující tuto slavnou dopravní tepnu, mi doslova vyrazily dech. Na Canal byl provoz jako v centru kteréhokoli jiného města. Signor byl zjevně za volantem člunu mistr a později brilantně vedl bílý člun do úzkého kanálu mezi otlučenými zdmi vysokých budov.

U jednoho z domů, u schodů ztrácejících se pod vodou, člun zakotvil.

Oznámil mi: „Jsme na místě, Leno.“

Signor Marino si musel všimnout běsu v mých očích. Dva nejnižší schody nad hladinou pokrývala vrstva zeleného žabince a mně bylo jasné, že jsou třeskutě kluzké. Nechtělo se mi zahájit svou kariéru au pair tím, že se v domě svých zaměstnavatelů ukážu obalená páchnoucími řasami, ale jinou alternativu jsem neviděla. Proto jsem zůstala sedět ve člunu a zavřela jsem oči. Tak nějak jsem doufala, že až je otevřu, žabinec zmizí. Nu, oči jsem otevřela, a žabinec byl pořád na svém místě.

Signor, zjevně zvyklý na opatrnost návštěvníků, jako by nic stoupl na kluzký schod, druhou nohu už položil na schod, který byl jen mokrý, vystoupal nahoru a otevřel černá železná umělecky tepaná, ale dost zrezivělá vrata. Z útrob domu vylovil kus silného rudého koberce a ten položil na kluzké schody přede mnou.

Vyzval mě: „No tak pojď, ničeho se neboj.“

Nejdřív jsem signorovi podala svůj růžový kufr, pak jsem přijala jeho pomocnou ruku a z člunu opatrně vystoupila na mokrý a řasami pokrytý koberec.

Když jsem vstoupila do domu, musela jsem chvilku počkat, než se moje oči přizpůsobily šeru. Stála jsem v malé čtvercové hale plné jízdních kol, kánoí, holínek různých velikostí, kbelíků a dalšího harampádí, a přede mnou byly další schody.

Po těch jsem následovala signora do vyšších pater.

V duchu jsem přemýšlela, jestli se někde nestala chyba.

Rodina, u které jsem měla pracovat, měla bydlet v jednom historickém Palazzu.

No tak tady to vypadalo spíš jako ve sklepě.

Svůj první dojem jsem si opravila až na podestě, kam jsme vstoupili krásnými prosklenými dveřmi. Podesta měla mramorovou podlahu, stěny zdobily nádherné fresky.

To mě doslova ohromilo. Takové zvraty…

Na podestě byla na stojanu umístěna mramorová busta.

Signor se u ní nezdržoval. Jen utrousil: „To je předek rodiny, která tady bydlela dřív.“

Signor mě vedl po dalších schodech do patra, a tam položil můj kufr na podlahu z tmavých vyleštěných parket. Ocitli jsme se v obrovské místnosti, která vypadala jako taneční sál, byla zařízená nádherným starožitným zlaceným nábytkem a na nezvykle tmavě zelených stěnách visely nádherné obrazy.

Pak se otevřely jedny dveře a z nich do sálu vstoupila asi třináctiletá dívka.

Signor Marino ji oslovil: „Pojď sem, Chiaro, a seznam se s Lenou.“

Chiara mi způsobně podala ruku, ale v jejích očích jsem zaznamenala jiskřičky. To se mi dost ulevilo. Doufala jsem, že si se svou svěřenkou budeme rozumět, nechtěla jsem s ní válčit. Její rodiče mě najali, abych jí dělala společnost během prázdnin, které jsme měly společně strávit na Sicílii, a taky abych se pokusila vylepšit její angličtinu.

Chiara řekla: „Pojď, ukážu ti tvůj pokoj.“ Podívala jsem se na signora. Ten mě vyzval: „Jen běž, Leno. Manželka se z práce vrátí až asi za hodinu. Pak se seznámíš i s ní. Zatím vám nechám nahoru přinést čaj a nějaké občerstvení. Večeře bude v devět.“

Přikývla jsem a následovala Chiaru po schodech do dalšího patra.

Chiara mě zavedla do krásného pokoje zařízeného velkou postelí se zlatým čelem, kulatým stolkem a křesílky z období baroka, pokud jsem se nemýlila, a to myslím, ne protože se o starožitnosti zajímám. Ostatně podobně zařízený pokoj mám i doma v Bystřici nad Pernštejnem, i když poněkud skromnější, protože bydlíme v domě po mamčiných předcích, kteří mají kořeny v aristokracii.

Chiara mi ukázala koupelnu a pomohla mi vybalit kufr.

Celou dobu brebentila. A každé šaty nebo tričko, které vyndala z mého kufru, než je uložila do skříně, si vyzkoušela před obrovským zrcadlem ve zlaceném rámu.

Do dveří vstoupila paní středního věku a představila se mi: „Jsem Federica, hospodyně.“

Pak položila tác naložený dobrotami a konvicí s čajem a šálky na stolek.

Než odešla, řekla: „Kdybyste ještě měly na něco chuť, tak si řekněte.“

Chiara se právě prohlížela ve vysokém zrcadle. Měla na sobě moje bílé šifonové šaty s ramínkem okolo krku, které byly dole zakončené bohatým krajkovým lemem.

Informovala mě: „Moje mamma je přísná. Nedovolí mi nosit šaty s takovými výstřihy.“

Usmála jsem se na ni.

„Možná je to tím, že je ti teprve třináct?“

Chiara pohodila svými nádhernými černými vlasy.

„Až budeme na Sicílii a mamma se vrátí do Benátek, budu si nosit, co chci.“

Namítla jsem: „A co hospodyně?“ Chiara se ušklíbla.

„Barbara je moc hodná. Nikdy na mě nežaluje.“ Odhodlala jsem se ponořit do neprozkoumaných vod. Zeptala jsem se: „Proč nejedou rodiče na Sicílii s tebou?“ Chiara pokrčila rameny.

Vysvětlila mi: „Víš, naši moc pracují. Pořád. Tady se o mě stará hospodyně Federica, na Sicílii máme Barbaru. S rodiči se obvykle vidím jen večer. O víkendu se střídají, vždycky alespoň jeden z nich jde do práce. No a někdy oba. Proto jsem ráda, že jsi tu teď ty.“

Bodlo mě u srdce.

Vzpomněla jsem si na svoje rodiče. Moje mamka nikdy nechodila do práce.

Zeptala jsem se: „Chiaro, co dělají tvoji rodiče?“ Chiara mě informovala: „Naši mají obrovskou sklárnu na ostrově Murano. Papà řídí výrobu, mamma se stará o obchod. Myslím, že je to hodně baví. Taky bych jednou chtěla dělat, co by mě bavilo, ale myslím, že budu muset převzít tu sklárnu. Není tu nikdo jiný, kdo by to udělal místo mě. Jsem totiž bohužel jedináček. Ale strašně mě to štve.“

Zajímalo mě: „A co bys chtěla dělat, kdyby sis mohla vybrat?“ Chiara na mě mrkla.

Pak se mi svěřila: „Chtěla bych žít na Sicílii. Počkej, až uvidíš náš dům. Je nádherný, obklopený mandarinkovými sady. A já bych se právě chtěla starat o ten mandarinkový sad. Počkej, až se poprvé nadechneš té vůně. Naši sad pronajali, takže na našich pozemcích hospodaří jiná rodina, ale já bych to chtěla jednou převzít. S našimi o tom nemůžu mluvit. Oni si neumějí ani představit, že bych jednou nepracovala s nimi a nepřevzala rodinné dědictví. Ale sady na Sicílii jsou taky rodinné dědictví. Jenomže na tom našim tolik nezáleží. Víš, Leno, oni oba se vyučili sklářskému řemeslu, a ode mě se očekává, že po maturitě taky půjdu do sklářské školy.“

Přikývla jsem. Neutrálně jsem řekla: „To máš těžké.“

Těsně před devátou mě Chiara vyzvala, abych ji následovala do jídelny.

V rozlehlé jídelně jsem poznala Chiařinu matku. Byla malinko baculatá, o poznání vyšší než její manžel a měla tvář madony. Lesklé černé vlasy měla svázané v jednoduchém uzlu, na sobě měla tmavě zelené košilové šaty.

Když se usmála, byla překrásná.

„Ahoj Leno. Vítám tě u nás.“ Pak dodala: „Doufám, že ti chutnají ryby.“

Přikývla jsem, majíc na mysli amury a štiky z chovných nádrží na domanínském potoce. Moje mamka je taková tradiční kuchařka, z mořských ryb se u nás dostane na stůl, a to nikoli moc často, jen chlazený losos koupený v marketu, anebo filé.

K mému překvapení jsem si ale velice pochutnala na husté rybí polévce, na širokých nudlích v omáčce s mušlemi a krevetami i na pražmě přelité citronovou omáčkou s hranolky.

Po večeři přinesla Federica kávu pro dospělé a čaj pro Chiaru.

Signor Marino mi sdělil: „Protože Chiara s tebou odjede na dva měsíce na Sicílii, rozhodl jsem se, že ji na dva dny vezmu do Boloni, kde žijí moji rodiče. Chtějí ji ještě před prázdninami vidět. Napadlo mě, že bys ty dva dny mohla využít k prohlídce Benátek. A protože moje žena bude muset v tyto dny pracovat i za mě, dohodl jsem se svým synovcem, který studuje tady na benátské univerzitě Foscari, a ještě neodjel na prázdniny domů do Boloni, kde žije jeho rodina, aby tě tu provedl místo nás.“

Přikývla jsem, ale popravdě, radši bych se městem toulala sama.

Signor Marino pokračoval: „Alessio je synem mého bratrance Ricarda, který je významným právníkem. Jeho otec byl bratrem mé maminky. Naše rodiny jsou si blízké, jsou to naši jediní příbuzní.“

Přiznala jsem: „Trochu se v tom ztrácím.“ Signor Marino vysvětlil: „Pocházím ze staré aristokratické rodiny, ale moje maminka se provdala mimo aristokratické kruhy. Můj otec byl bohatý obchodník a pro maminku koupil tenhle starý palác.“

Zeptala jsem se: „Takže vy jste se tu narodil?“ Signor přikývl.

„Ano, v Ospedale Ss Giovanni e Paolo nedaleko odsud. Tady v tom domě žiju celý život. Když jsem poznal svoji ženu Valentinu, byl jsem velice rád, že souhlasila s tím, že budeme žít tady. Je to někdy těžké se o tak velký dům starat, ale já si nedovedu představit, že bych žil jinde. A jednou tu bude žít i Chiara.“

Mrkla jsem na svoji svěřenku.

Ta se usmívala, námitky, měla-li nějaké, si nechala pro sebe.

Když jsme se s Chiarou zvedly a popřály dobrou noc, signor Marino řekl: „Leno, zítra tě Alessio vyzvedne v jedenáct. Až se probudíš, zajdi si do kuchyně, Federica nebo některá z jejích pomocnic ti připraví, o co si řekneš. Na oběd tě Alessio někam vezme, nejspíš i na večeři, ale kdybys měla hlad, naše kuchyně je ti k dispozici.“

Přikývla jsem: „Moc děkuju, ale jak se odsud dostanu?“ Signora Marino se rozesmála.

„Leno, náš dům má i přední vchod na piazzu.“

2 

V noci jsem nemohla usnout, a nebylo to jen cizím prostředím.

Musela jsem myslet na to, co se odehrálo před mým odjezdem z domova.

Na cestu do Itálie jsem se připravovala skoro rok. Chtěla jsem si vyzkoušet italštinu v originálním prostředí, a taky poznat alespoň kousíček světa za hranicemi své vlasti. Podala jsem si přihlášku u jedné zprostředkovatelské agentury, kde jsem výslovně uvedla, že se nechci starat o malé děti. Proto jsem se trochu bála, že mi to nevyjde, protože vím, jak moc Italové milují svá bambini, ale vybrala si mě famiglia Marino z Benátek, a měla jsem se starat o jejich třináctiletou dceru.

To jsem považovala za terno, protože jednak jsem měla mít na starosti skoro dospělou dívku, druhak většinu prázdnin strávíme na sicilském venkově, a to mi připadalo velice romantické. Uvažovala jsem dokonce, že bych v Itálii zůstala celý rok a nástup na univerzitu bych odložila. Už před odjezdem z domova jsem se na studijním oddělení univerzity informovala, že by to nebyl problém.

Tyhle svoje plány, že bych si v Itálii našla místo prodavačky nebo servírky, jsem svěřila jen mé nejlepší kamarádce Ireně, která pro mě a moje plány měla pochopení, jehož by se mi od rodičů, kteří se o mě až moc bojí, určitě nedostalo.

Rozhodla jsem se, že s rodiči si o tom promluvím, až jak se moje plány vyvinou.

Tedy na konci léta.

Irena po maturitě na bystřickém gymnáziu, které jsme absolvovaly společně, mířila na právnickou fakultu do Brna, a její rodiče, oba notáři, ji v jejím rozhodnutí podporovali. Irena měla kariéru nalinkovanou a vyhovovalo jí to, ale já si svoji cestu musela teprve hledat, a zatím nemám nejmenší potuchu, kde.

Moji rodiče jsou totiž velice konzervativní. Domek v mém rodném městě, Bystřici nad Pernštejnem, patří mé rodině už v několikáté generaci. I když se naše kořeny někde hluboko v čase dotýkají aristokratické minulosti, moji rodiče jsou úplně obyčejní. Taťka je stavební dělník a mamka se vyučila švadlenou, ale nikdy nikde nepracovala, protože já se jí narodila hned, jak složila závěrečné zkoušky.

Taťka vydělával dost na to, aby se mohla starat o mě a o domácnost.

Mamka se v tom doslova vyžívala, stejně jako prací na zahrádce, kolem které se lidi zastavovali a obdivovali její neobyčejnou krásu. A oba rodiče, svorně a udiveně, sledovali, jak se jejich jediné dítě, tedy já, noří do knížek a čte všechno, co mu přijde pod ruku, a kdykoli ponoří motyku nebo hrábě do hlíny, všechno kolem uschne. Naši jsou moc hodní. Smířili se s tím, že jsem jiná než oni, nechali mě vystudovat místní gymnázium a souhlasili, abych šla studovat na univerzitu do Prahy. A souhlasili i s tím, že na poslední prázdniny odjedu jako au pair do Itálie, a to přesto, že oni sami nikdy nevytáhli z rodné hroudy ani paty. Nikdy jsme nejezdili na dovolené, jako naši sousedé. Mamka milovala naši velkou zahradu a nechtěla ji opustit.

Nu, já je teď opustila, i když ne na vždycky. A opustila jsem nejen rodiče.

Na rozdíl od Ireny, která se rozhodla, že si bude mužské držet od těla, dokud nebude mít právnický diplom v kapse, já se v šestnácti zamilovala do spolužáka Ivana.

Ivan se po maturitě na gymnáziu – byli jsme spolužáci – chystal na farmaceutickou fakultu brněnské Masarykovy univerzity, a stejně jako Irena hodlal pokračovat v rodinném byznysu. Ivanovi rodiče mají tady v Bystřici lékárnu a Ivan byl připravený ji jednou převzít.

No, a já najednou stála před rozhodnutím. Co mám s Ivanem udělat?

Ivan totiž nesouhlasil s tím, že chci odjet do Itálie, ani s tím, že hodlám studovat v Praze italštinu a francouzštinu, když bych mohla odejít do Brna s ním a studovat tam.

Že bychom byli spolu.

Nabízel mi, že bychom si společně pronajali malý byt.

Jenže já měla své plány.

A těch jsem se nechtěla vzdát.

Ivan mi moje rozhodnutí nakonec usnadnil.

Asi tři dny před mým odjezdem do Itálie jsme se strašně pohádali, protože Ivan mi vyhrožoval, že jestli doopravdy odejdu, on na mě čekat nebude. Asi si myslel, že to na mě bude platit.

No a já, naprosto neuváženě, to přiznávám, řekla: „Ivane, to není špatný nápad. Rozejdeme se.“

Ivan, skoro dvoumetrový urostlý mladík, rozhodně nejhezčí kluk z Bystřice, přikývl. Možná jsem si myslela, že mě bude přemlouvat, abych vzala svoje slova zpátky?

Ivan ale řekl: „Tak dobře, Leno.“ Otočil se a odešel.

Dívala jsem se za jeho zády, dokud mi nezmizel za rohem Tyršovy ulice.

3 

A teď jsem ležela v posteli starobylého benátského paláce s otevřenýma očima a přemýšlela o Ivanovi. Byl moje první láska, můj první kluk. Ale je to pro mě opravdu tak důležité? Chci přece studovat, a on je tak panovačný, chce, aby bylo všechno po jeho.

Měla bych si to nastavit, jako to má Irena. Nejdřív studium, cestování, a teprve pak… 

… Pak teprve mužský. Možná… 

Ach jo… 

K ránu, když už skrz v olovu zalitými tabulkami skla prosvítaly první paprsky slunce, jsem konečně usnula. Zdálo se mi o Ivanovi. Ve snu se na mě zlobil, a já před ním utíkala.

Co to jen mohlo znamenat?

Kupodivu mi těch pár hodin spánku úplně stačilo. Když jsem se probudila, bylo devět hodin.

Tak akorát čas se nasnídat a připravit se na příchod mého průvodce.

Osprchovala jsem se v mramorem obložené koupelně a sáhla po jednom z bílých huňatých ručníků, kterých mi tam pečlivá hospodyně vyskládala vysoký komínek. Pak jsem otevřela skříň a ledabyle jsem ji prohrábla.

Na celodenní chození po městě, v tom horku, které tu panuje, bude nejlepší to s parádou nepřehánět. Vybrala jsem si džínové šaty s ramínkem kolem krku, bílé pohodlné žabky, a do velké proutěné tašky jsem kromě obvyklých věcí přihodila i tenký bílý svetřík, kdyby to u kanálů foukalo.

V kuchyni jsem uviděla Ilarii, která v domě pomáhala. Ilaria mě vyzvala: „Signorina, posaďte se v jídelně. Přinesu vám snídani tam.“

V jídelně jsem měla prostřený roh obrovského jídelního stolu.

Ilaria mě následovala.

Když jsem se posadila, zeptala se: „Signorina, dáte si čaj nebo kávu? A jak vám mám připravit vajíčka?“

Řekla jsem si o čaj s citronem a dvě míchaná vejce. Snídaně byla báječná.

Sotva jsem dojedla a odnesla do kuchyně použité nádobí, ozval se zvonek.

Ilaria mě vyzvala: „Signorina Lena, to bude signor Alessio. Jděte mu otevřít.“

Vydala jsem se velkou vstupní halou a otevřela krásně vyřezávané dveře.

Za nimi, na živé piazzettě, stál asi pětadvacetiletý muž.

Podlomila se mi kolena.

Muž byl na Itala nezvykle vysoký, štíhlý, tmavovlasý, a měl démonické oči.

No, spíš ďábelské oči, popravdě řečeno. Usmála jsem se.

Zdálo se, že jsem Alessia také mile překvapila. Sáhl po mé ruce a vytáhl mě ze dveří ven. Pak dveře zabouchnul, vedl mě přes piazzetu vlevo a zahrnoval mě lichotkami: „Leno, jsi moc krásná. Jsem moc rád, že tě tu mohu provést.“

Přikývla jsem. Alessio se zeptal: „Už jsi někdy byla v Benátkách?“ Zakroutila jsem hlavou.

„Ne, nebyla.“

Alessio se spokojeně usmál. Pak mě informoval: „Tak nejdřív si dáme espresso u Ponte Rialto, pak si zajdeme na Piazza San Marco a projdeme se pod portico, další espresso si dáme v Caffè Lavena. Tam se ti bude líbit.“

Byla jsem okouzlená.

Alessiem, Benátkami, chutí espressa, starobylými paláci, lagunou i úzkými kanály, lemovanými kavárničkami a obchůdky, piazzettami se studněmi uprostřed.

Byla to barvitá podívaná. A Alessio věděl, jak mě očarovat.

Nasedli jsme na vaporetto linea čtrnáct, kterým jsme dopluli na ostrov Burano s barevnými domky a šikmou věží kostelíku sv. Kateřiny. Ostrov mě samozřejmě uchvátil.

Procházeli jsme se jeho úzkými uličkami kolem kanálů.

Pak Alessio řekl: „Na oběd si zajdeme na ostrov Mazzorbo, do Il Ristorante Venissa na Fondamenta San Caterina. Je to vyhlášená restaurace, bude se ti tam líbit, Leno.“

Přikývla jsem a nechala se vést přes most na sousední ostrov.

Byl to velmi pozdní oběd, a tak mě nepřekvapilo, že Alessio objednal víno. Měli jsme speciality z různých druhů ryb, a při placení jsem si všimla, že účet byl horentní. Alessia to ale z míry nevyvedlo, tak jsem to nekomentovala.

No a po obědě jsme se šli ještě trochu projít po ostrově. Alessio mě líbal a mně se to líbilo. Pak Alessio navrhl, že se vrátíme na Burano a počkáme si na vaporetto zpátky do Benátek.

Celou zpáteční cestu jsme se líbali a já byla omámená nejen Alessiovým šarmem, ale také vínem, které jsem vypila k obědu, a asi taky tou zvláštní atmosférou nádherného města.

Když se mě Alessio zeptal, jestli chci vidět, kde bydlí, přikývla jsem.

No ano, slunce se zastavilo, země se pohnula. Byla jsem ztracená.

Když jsme se loučili před krásnými dveřmi paláce rodiny Marino, Alessio mi řekl: „Zítra tě zase vyzvednu v jedenáct.“ Přikývla jsem.

Poslední polibek, a já osaměla.

Tuhle noc jsem prospala jako do vody hozená. Udolaly mě dojmy, nejspíš.

A když jsem v deset ráno sešla dolů do kuchyně, abych se přihlásila o snídani, v kuchyni s Ilarií seděl Alessio s šálkem kávy v ruce. Nevěděla jsem, jak se mám zachovat, ale nechtěla jsem se před Ilarií prozradit, tak jsem Alessiovi jen malinko kývla.

Ilaria navrhla: „Jděte se posadit do jídelny, přinesu vám tam snídani.“

Cestou mě Alessio políbil na spánek, ale já zaprosila: „Alessio, jsem tu zaměstnaná, prosím, pojďme se k sobě chovat…“

Odmlčela jsem se a Alessio mě doplnil: „Jako přátelé? Souhlasím. Ale jen dokud budeš pracovat pro strýce. Pak to všem řekneme. Myslíš, že bys mohla zůstat ještě pár týdnů v září tady v Itálii? Mám tu byt, tak bys mohla bydlet u mě. Už mi chybí poslední rok studia. Za rok budu doktor.“

Vyjevila jsem se.

„Dottore di medico?“ Alessio přikývl.

„Ano. Jestli se ti tu líbí, můžu si zažádat o praxi ve zdejší nemocnici.“

Pak dodal: „Ale Boloňa je taky krásná.“

Zatímco jsme snídali Ilariiny skvělé omelety s bylinkami, vysvětlovala jsem: „Já na podzim nastupuju na univerzitu v Praze.“

Alessio mě pokoušel: „Co kdybys studovala tady?“

Pokrčila jsem rameny a pohodila hlavou. Moje dlouhé stříbroplavé vlasy se rozlétly do všech stran a Alessiovi potemněly oči. Moje vlasy tak působí na každého.

Alessio naléhal: „Máš několik týdnů na to, aby ses rozhodla, tak o tom přemýšlej. Ale víš, já se do tebe zamiloval a chci být s tebou. Když se vrátíš do Prahy, už tě možná nikdy neuvidím. Jako lékař musím absolvovat praxi, a to v Praze nemůžu, když neumím jazyk. Ale ty mluvíš italsky moc dobře, tak pro tebe nebude tak složité změnit plány.“

Naléhavě dodal: „Co říkáš?“

Odložila jsem příbor. Alessiovi se to řekne. Podívala jsem se na něj.

„Alessio, mám doma rodiče… a chci studovat…“

Alessio se zeptal: „Máš tam u vás nějakého muže?“

Byla jsem moc ráda, že nemusím lhát. Usmála jsem se.

„Ne, nemám.“

Alessio řekl: „Dneska už tě nebudu trápit, ale až budeš s Chiarou na Sicílii, přemýšlej o tom. Pomůžu ti, aby tě přijali na zdejší univerzitu Foscari, a až dostuduješ, můžeme se usadit, kde budeš chtít.“

Pak ještě dodal: „Tady v Itálii.“

Popravdě řečeno, nevadilo by mi bydlet v Itálii. Ale co naši…?

Otázky, na které jsem neznala odpověď, jsem hodila za hlavu.

Ten den mi Alessio ukazoval kostely. Santa Maria della Salute, San Pietro in Castello, Santa Maria Formosa, Santa Maria dei Miracoli, San Giorgio Maggiore a mnoho dalších.

Pak mě opět zavedl do svého bytu na Fondamenta Zattere, a opět jsme se milovali. Když nastal čas, abych se vrátila do paláce Marinů, Alessio mě tam doprovodil, ale na moji prosbu odmítl pozvání na večeři. Měla jsem obavu, že bychom se prozradili.

Ach jo…

4 

Druhý den ráno jsem si zase sbalila svůj růžový kufr a snesla jsem ho dolů. Chiara už na mě čekala a zatáhla mě do jídelny. Tam seděli i její rodiče a vlídně mě vyzvali, abych si u Ilarie objednala snídani. Oni sami měli před sebou obrovské talíře se spoustou opečené slaniny a několika vejci. Já požádala o dvě vejce do skla a šálek kávy.

Chiara si řekla o to samé co já. Signor Marino se mě zeptal: „Jak se ti líbil Alessio jako průvodce?“

Ze všech sil jsem se snažila zachovat nehybnou tvář.

Co nejlhostejněji jsem řekla: „Je velmi příjemný a hodně toho ví.“ Signor Marino hrdě řekl: „Už jen rok a bude doktor.“ Zdůraznil: „Dottore di medico.“ Přikývla jsem.

„Ano, vím, říkal mi to. Vypadá dost mladě, ne?“ Signor se malinko ušklíbl.

„To se brzo změní.“

Signora Valentina manžela napomenula: „Matteo, nezlob Lenu. Vidíš, jak se červená. Určitě se jí náš Alessio líbí.“

Signor na mě mrkl.

„Jsem si jistý, že i ty se líbíš jemu. Jsi moc půvabná.“ Naštěstí hned po snídani Signor Marino zavelel k odchodu.

Vysvětlil mi: „Zavezu vás na letiště, Leno.“

Pak mi podal platební kartu a lísteček s pinem.

„Tady jsou peníze, Leno. O jídlo se nemusíte starat, ale předpokládám, že tě bude Chiara chtít všude provést, všechno ti ukázat. Má to na Sicílii moc ráda. Nemusíte šetřit.“

Chiara mě ujistila: „Jasně, že ti všechno ukážu.“ Signor připomněl: „Každý večer mi společně zavolejte. Chci vědět, jak se vám daří.“

Chiaru zajímalo: „Přijedete aspoň na pár dnů?“ Signor pokrčil rameny.

Neurčitě poznamenal: „Uvidíme, jak to vyjde.“

Všichni členové famiglia Marino naskákali do člunu jako blechy, ale já váhala položit nohu na řasami a bahnem pokryté schody, tak signor Marino z lodě s rezignovaným výrazem ve tváři vystoupil a přes schody mi zase přehodil ten páchnoucí kokosák.

Na letišti nás jen nechal vystoupit – o zdejší kotviště se zjevně starají, tak jsem z člunu vystoupila bez pomoci. Signor se rozloučil s manželkou a dcerou, na mě jen mávl, a odplul.

Signora Valentina nás sešikovala a popoháněla nás k naší gate. Stihly jsme to jen tak tak, ale letušky neztrácely úsměvy, a brzy jsme mohly nastoupit do letadla mířícího na Catania Aeroporto.

Přistáli jsme asi o hodinu a půl později. Na letišti si signora Valentina půjčila auto, jímž nás po dalších dvou hodinách dovezla do bílé vily obklopené mandarinkovníky na Capo Milazzo.

Ještě předtím jsme ale ujížděly po dálnici lemující pobřeží Jónského moře. Přibližně v polovině cesty mezi Catánií a Messinou mě signora Valentina upozornila na Etnu, nad níž se vznášel dým, od něhož se občas oddělily jiskry, a mně připadala až strašidelně krásná.

Když jsme objížděly Messinu, signora poznamenala, abychom si tam s Chiarou určitě zajely, že je to krásné starobylé město s mnoha památkami, a zdůraznila, že s výletem na Etnu máme počkat, až přijede buď ona, nebo její manžel a doprovodí nás.

Pak už jsme konečně dojely k letnímu domu Marinových.

Chiara měla pravdu.

Ta mandarinková vůně byla omamující. Signora Valentina mě informovala: „K moři to je odsud jen kousek, a to ve všech směrech.“

Nejdříve jsme se přivítaly s hospodyní Barbarou, která mi ukázala, kde v poschodí najdu svůj pokoj, a pak mi signora Valentina řekla, že vybalit si můžu později, teď mi ukáže, kde najdu auto.

Auto…?

Signora se zeptala: „Máš přece řidičák, ne?“ Přikývla jsem.

„Ano.“

To, že jsem naposledy řídila auto v autoškole, jsem si nechala raději pro sebe. O taťku se pokoušela mrtvice, když jen pomyslel na to, že by mi měl půjčit svého plechového miláčka.

Signora Valentina zjevně obavami netrpěla. Auto byla zářivě žlutá barchetta.

Vydechla jsem: „No páni…“

Signora se na mě usmála.

„Věřila jsem, že se ti bude líbit.“

Pak jsem si od ní vzala klíčky a vrátily jsme se společně do domu.

Barbaru a Chiaru jsme slyšely z útrob domu. Signora Valentina řekla: „To je z kuchyně, Leno. Doufám, že máš hlad.“ Popravdě jsem přiznala: „Snědla bych medvěda.“

Barbara servírovala oběd na terase s výhledem na mandarinkovníky, mezi nimiž probleskovalo v dálce moře. Na stole se objevila pasta con le sarde (těstoviny se sardelkami), smažené kalamáry s majonézou a nakonec mečoun.

Bylo to všechno moc dobré.

Po obědě nás signora Valentina vyzvala, abychom si šly na chvilku odpočinout, a že nás později vezme k moři (na to jsem se těšila nejvíc) a taky do města, jímž mínila Milazzo.

Když jsem za sebou zavřela dveře svého pokoje, který měl malý balkonek, posadila jsem se na proutěné křesílko a na stolek před sebou jsem položila mobil.

Nejdřív jsem napsala mamce (tiskové mluvčí naší rodiny) a ujistila jsem ji, že se tu mám báječně. Přidala jsem pár fotografií pořízených kolem domu, mandarinkovníky, Chiaru a její mámu před domem, a v dálce se lesknoucí hladinu moře.

Pak jsem napsala Ireně. Té jsem se zmínila o Alessiovi, ale neprozradila jsem jí, že jsem se s ním pomilovala. Rozhodla jsem se, že jí o něm povím až osobně, až se vrátím domů.

K fotografiím mandarinek a moře jsem přidala i barchettu.

Na tu Irena hned reagovala: Ty máš kliku, Leno. Mně táta nechce půjčit ani otřískanýho renaulta, který nám stojí bez povšimnutí na dvoře už nejmíň pět let. Měla jsem tě poslechnout a přihlásit se taky.

Napsala jsem jí: Snad se mi podaří to auto nenabourat.

Pak jsem se osprchovala a připravila si plavky. Vybrala jsem tyrkysové bikini, k nimž jsem měla ve stejném odstínu i velkou osušku. Mamka mi ochotně nakoupila nové oblečení i vybavení k moři, abych jí prý u té cizí rodiny nedělala ostudu.

Koupání v moři – moje první – byl opět ohromující zážitek. Ten den jsme už nikam nejely, bylo příliš lákavé pohupovat se na vlnách a nastavovat tvář sluníčku.