Jan Bauer 

Pařát smrtky  

Detektivní případy mnicha Blasia 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jan Bauer, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1236-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-1237-7 (mobi) 

PROLOG 

Nedávno vyvolal v odborných historických kruzích rozruch víceméně náhodný nález latinských rukopisů na zámku v Českém Krumlově. Nejmenovaná uklízečka paní A. B. se odhodlala otevřít zapomenutou a notně odřenou truhlu na zámecké chodbě a objevila v ní polorozpadlé pergamenové listy. Protože kdysi v jakémsi ženském časopise četla článek o objevení rukopisů Královédvorského a Zelenohorského, hned ji napadlo, že by mohlo jít o podobné falsum, které by ji určitě proslavilo, a dokonce dostalo na stránky novin a do televizního vysílání. Už se viděla na titulní straně bulvárních deníků, ale přivolaný kastelán její nadšení nesdílel a raději pozval odborníka z Jihočeského muzea v Českých Budějovicích, aby objevené listiny posoudil. Jenže ani on si s nálezem příliš nevěděl rady, a tak se nešťastné pergameny dostaly do rukou pracovníků z Historického ústavu České akademie věd. Ti se nejprve domnívali, že se jedná o náboženské traktáty neznámého teologa z počátku 15. století sepsané jako polemika s názory Jana Husa a Jeronýma Pražského. Pečlivější překlad údajných traktátů do soudobé češtiny však ukázal, že ve skutečnosti jde o vzpomínky rožmberského levobočka, františkánského mnicha Blasia, nevlastního bratra Jindřicha III. z Rožmberka, jednoho z předáků panské koalice, na kriminální případy, které kdysi pomáhal řešit svému příteli Jakubu Protivovi z Protivce, rychtáři na Novém Městě pražském.

I 

Boží záměry jsou nevyzpytatelné a my jsme jen pouhou hříčkou, stéblem marně vzdorujícím nekonečné vůli Hospodina. Ostatně proč bychom měli vzdorovat svému Stvořiteli, proč bychom se měli bránit jeho záměrům, záměrům zajisté veskrze dobrým, ctnostným a ušlechtilým, jejichž význam a dosah nám, nevědomým lidským hovádkům, přečasto uniká a ani mu nedokážeme dostatečně porozumět. Proto vás, mí drazí, ať osoby bohabojné, či hříšníci, vyzývám, abyste se dobrovolně a bez odporu poddali Boží vůli, byť se vám leckdy zdá jaksi nepatřičná. Cožpak to není Boží vůle, když se vám zachce dotknout se krásné panny či zralé ženy a v dlani potěžkat její krásná ňadra stvořená pro mužské potěšení? Co víc by si mohl náš všemocný Stvořitel více přát, než abyste ho tak pochválili, vzdali mu úctu a ocenili jeho dílo? Že té panně či zralé ženě nejsou vaše dotyky příjemné, že se jim brání? Vězte, že tak činí z pouhé neznalosti, z nepochopení Božího záměru. Naopak by vám měla vyjít vstříc a dostatečně uznat, že v jejím poprsí spatřujete zvláště vydařené dílo Hospodinovo, dílo našeho Stvořitele. Což nejsou mladá ženská ňadra krásná, což nejsou krásné mladé ženské zadečky? Což nepředstavují tu nejúžasnější oslavu Boha všemohoucího, našeho Stvořitele a Opatrovatele? Jejich lákavé oblé tvary si přímo říkají o to, aby byly laskány, hlazeny i jemně mačkány a líbány, abychom je dostatečně obdivovali, protože jejich prostřednictvím vlastně chválíme našeho Pána.

Prosím o odpuštění, že jsem se v úvodu trochu zapomněl. Tentokrát však neovlivnila mé myšlenky má hříšná přítelkyně Magdaléna, ale její družka Tereza s vlasy jako oheň a tělem tak pozoruhodně tvarovaným, že jsem neodolal a ihned započal chválit všemohoucího Hospodina, našeho Stvořitele. Někteří škarohlídové, rýpalové, nepřejícníci, pomlouvači, úzkoprsí moralisté a osoby vůbec nějak na duchu omezené by mne mohli nařknout, že příliš podléhám svým hříšným tělesným pudům. Ó, jak jsou nízcí a hloupí! Vždyť vše, čím Bůh zkrášlil tento svět, si zaslouží ocenění, ba vzdání díků. Proto když jsem nechtěně pohlédl do výstřihu Magdaléniny družky Terezy, pro někoho možná jen nevěstky, děvky, rozhoďnožky, štětky, kurvy či jak ošklivě mnozí lidé nazývají ženy a dívky nabízející za mírnou úplatu trochu prchavého potěšení, málem jsem oněměl úžasem a už chtěl pokleknout k modlitbě, abych vzdal chválu Hospodinovi. Vždyť v případě Tereziných ňader se mu podařilo stvořit zvláště vydařené a pěkně tvarované dílo. Ale neučinil jsem tak, protože obě dívky by to ve své prostoduchosti nepochopily.

Jistě, pohled do Terezina výstřihu sice potěšil mou zbožnou duši, méně už Magdalénino oznámení, že Tereza bude u nás, tedy vlastně v Magdalénině komůrce na Větrné hoře, dočasně bydlet. Její šamstr, jistý ovdovělý krupař Ondřej, řečený Sláma, ji totiž vyhnal ze svého domu ve Svatopetrské ulici. Po důvodu jejího vyhnání jsem nepátral. Sláma byl známý násilník, který prý, jak se proslýchalo, zabil i svou manželku. Údajně náhodou spadla ze schodů. Po mém soudu to byla hodně divná náhoda, které velmi pravděpodobně napomohl Slámův kopanec. Ale nikdo krupaře neobvinil, protože ta dobrotivá žena jménem Cecilie neměla příbuzné, kteří by požadovali potrestání viníka, a můj přítel novoměstský rychtář Jakub Protiva z Protivce musel proto celý případ odložit jako nešťastnou náhodu.

Jenže krupař Ondřej mě teď nezajímal, spíše mne trápila otázka, kde strávím nejbližší noci. Magdaléna měla jen jednu postel, na kterou jsme se při troše společné snahy oba vešli. Představa, že by si k nám přilehla ještě Tereza, byla však pro mne, přes všechny s tím spojené obtíže, velice lákavá. Vždyť bych mohl střídavě obcovat s oběma nevěstkami a blíže se přitom seznámit s Terezinými bujnými ňadry. Bohu však budiž žalováno, že má přítelkyně Magdaléna je osobou nadmíru žárlivou a nechtěla o podobném bohulibém splynutí duší a těl ani slyšet.

„Milý Blasie, na svatoštěpánské faře máš přece svou komůrku. Tak půjdeš spát tam,“ oznámila mi a bylo naprosto zřejmé, že s námitkou, že nový farář Petr Břicháč, nedávno dosazený ke svatému Štěpánovi mým někdejším spolužákem z boloňské univerzity a nyní pražským arcibiskupem Janem z Jenštejna, mou komůrku pronajal za tučný peníz jistému vlašskému kameníkovi, známému a oceňovanému umělci, nepochodím. Magdaléna mi viděla až do žaludku a dobře věděla, že si dokážu vymyslet ten nejšílenější příběh jen proto, abych nemusel opustit její pohodlnou postýlku.

„Dobrá,“ pravil jsem smířlivě. „Alespoň tam budu mít větší klid k sepsání nedělního kázání.“ Zapomněl jsem dodat, že jsem kazatelem u svatého Štěpána, kteréžto místo mi zajistil můj spolužák Jenštejn jen proto, abych nerozšiřoval zprávy o tom, jak za našich studií ve vlašské Boloni proháněl všechny místní nevěstky. Však každý máme nějakou minulost, k níž se pak odstupem let raději nehlásíme.

A tak jsem se polibkem rozloučil s Magdalénou a pro jistotu jsem políbil i Terezu, vždyť jako kněz musím dbát o všechny ovečky, a vydal se z Větrné hory ke svatoštěpánské faře. Cestou přes Dobytčí trh jsem se neopomněl zastavit v Černém pivovaru, kde mne nápadně nevlídným pohledem uvítal krčmář a pivovarník Přemek.

„Zajisté mi, důstojný otče, přinášíte peníze, které jste tu už několik týdnů dlužen,“ poznamenal jízlivě. „Ani nevím, zda vám mohu přinést pivo.“

„Proč bys nemohl, drahý příteli?“ zdvořile jsem opáčil na jeho urážlivou narážku. „Můj dluh přece už dávno uhradil rychtář Jakub Protiva z Protivce.“

„Abyste věděl, důstojnosti, rychtář se tady už dvě neděle neukázal.“

„Ach, to jsou nanicovaté poměry, když už ani na rychtáře, a navíc svého přítele se člověk nemůže spolehnout. Přemku, víš ty co? Já se za tebe dnes ve svatoštěpánském kostele pomodlím a ty mi teď hned přineseš plný korbel svého skvělého tmavého piva.“

„A to zas ne, důstojný otče. Za sebe se pomodlím sám a vy buď uhraďte svůj dluh, nebo běžte o dům dál.“

Naštěstí se ve dveřích krčmy právě ukázal biřic Mařík Polenda, pravá ruka rychtáře Protivy, a jakmile pochopil, co se právě děje, spustil na hostinského: „Že se nestydíš, Přemku, takhle neuctivě se chovat k důstojnému otci Blasiovi. Cožpak se nebojíš plamenů pekelných, které tě zajisté po smrti uchvátí za to, jak jsi ubližoval osobě duchovního stavu, sluhovi Božímu? Jak to, že nechápeš, jakého strašného hříchu se dopouštíš?“

„Pokud se tady někdo dopouští hříchu, pak je to právě důstojný otec Blasius. Což není hříchem dělání dluhů a jejich nesplácení?“ bránil se Přemek.

Cítil jsem, že jako studovaný teolog musím zasáhnout a vysvětlit přítomným nevzdělancům, jak se to vlastně s těmi hříchy má. „Milý Přemku,“ začal jsem opatrně, „dělání dluhů a jejich nesplácení není hříchem, nýbrž křivdou. V tomto případě právě ty trpíš touto křivdou, která však při oboustranně dobré vůli může být napravena…“

„Správně,“ zahlaholil na celou krčmu Mařík. „A proto, Přemku, nezdržuj a přines nám dva korbele piva. Já to platím.“

„Dobrá, ale kdo uhradí dluh důstojného pána?“ namítl hostinský.

„Do toho mi nic není a ty, Přemku, koukej přinést pivo, nebo tě budu muset zatknout a zavřít do vězení za nerespektování úřední osoby, tedy mne.“ Mařík přitom nápadně zvýšil hlas, až vzbudil dřímajícího tesaře Šimona od Zlaté lodi.

„Co se děje? Mistr Jan Hus zase nadával papeži? Krále Václava trefil šlak? Machometáni táhnou do Čech?“ vyhrkl rozespalý tesař, ale Přemek ho uklidnil slovy „mistře, spěte dál“ a šel nám načepovat pivo.

K mé převeliké lítosti však zůstalo u jediného korbele. Mařík, sotva vyprázdnil ten svůj, nasypal Přemkovi do dlaně měďáky a s výmluvou, že musí dohlížet na pořádek na Dobytčím trhu, opustil krčmu. Dobře jsem tušil, oč mu jde a proč mě může tak velkoryse zvát na pivo. Chytá totiž na trhu měšečníky, filuty, kteří umějí náramně hbitě zacházet se svým nožíkem a v pravý čas ufiknout kupci či sedlákovi provázek či koženou tkanici, jimiž mívají přivázány k opasku své měšce s penězi. Právě podle toho se jim říká měšečníci. Mařík takového měšečníka bedlivě pozoruje, počká si, už nepozorovaně utne cizí měšec a hbitě ho schová ve svém vaku, jaký nosívá přes rameno. Potom měšečníka sleduje a za nejbližším rohem ho zastaví, pohrozí mu svou pádnou pěstí a vahou svého úřadu a uloupené měšce mu odebere. Ne však proto, aby je vrátil původním majitelům, ale aby se sám zmocnil jejich obsahu. Musí se přece nějak odměnit za svůj neúnavný boj s pouliční kriminalitou. To se mu to pak snadno platí v krčmě za druhé, když má mincí jako šlupek! Ale cožpak mu to mohu vyčítat, když občas platí i za mne? Ne, Mařík vlastně koná dobré skutky. Trestá zlodějíčky a odměňuje své přátele. Že přitom tratí poškození, kteří přišli o svůj měšec? Přišli by o něj i tak, jenže takhle je může blažit představa, že svou ztrátou přispívají na boj se zločinem. Pohroužen do těchto myšlenek jsem opustil Černý pivovar. Až na Dobytčí trh za mnou letěla Přemkova slova:

„Důstojný otče, nezapomeňte na svůj dluh. Takhle by to dál nešlo!“ Aby ho čert ztrestal za tahle drzá slova! Taková huba nevymáchaná! Ani jsem se za ním neotočil. Přece se absolvent dvou vlašských univerzit nebude zatěžovat nevkusným pokřikováním nějakého umouněného a nevzdělaného pivovarníka a krčmáře! Mudrc má přece svou úroveň a je povýšen nad nízké pinožení všelikých pozemských červů.

Rozvážným krokem jsem stoupal kolem Novoměstské radnice k farnímu kostelu svatého Štěpána a nedbal pozvání pekaře Jeronýma Šantrůčka, abych okusil jeho mákem sypané calty. Jistě by za to chtěl zaplatit! Žebrajícím neuvěřitelně umouněným dětem jsem ukázal své prázdné ruce a dal jim najevo, že jsem bez peněz a nemohu je obdarovat ani měďákem. Když už jsem se blížil ke kostelu, uslyšel jsem za sebou výsměšný pokřik té mrňavé verbeže:

„Flanďáku, flanďáku, hovno ti visí na háku!“ Musel jsem v duchu uznat, že kolega Jan Hus má pravdu ve svém tvrzení, že autorita církve upadá. Nechápal jsem sice, kde bych měl mít jaký hák, ale to už mne zaujal pravidelný zvuk ozývající se ze hřbitova u svatého Štěpána. Nebylo pochyb, někdo tam kopal jámu, nejspíše nový hrob.

„Kdopak nám to umřel?“ zeptal jsem se hrobníka a zároveň kostelníka Martina Koláčka, který se v potu tváře oháněl krumpáčem a hloubil hrob, do něhož by se podle mého hrubého odhadu vešly nejméně tři krávy, ale ty, jak známo, na hřbitovech nepochováváme.

„Nikdo, důstojný otče,“ odsekl Koláček a ani se po mně neotočil.

„Tak proč kopeš takovou širokou jámu?“

„Pro jistotu, důstojnosti. Do královského města Plzně dorazila z Bavor černá smrt a brzy se jí jistě dočkáme i u nás, v městech pražských. Takže kopu takový větší hrob, kam by se vešlo víc mrtvých. Však teď budou lidé kapat jako mouchy. Říkali to u Malého ďábla.“

Nedaleká krčma U Malého ďábla se vlastně jmenovala U Zlatého lva, ale jistý příslušník malířského a natěračského cechu, kterého bych tady nerad jmenoval, abych nebyl obviněn z pomluvy, namaloval lva tak neuměle, že spíše připomínal ďábla. Navíc si s podobou ďábla příliš nezadal ani krčmář Břeněk, věčně podrážděný a vzteklý chlapík malé postavy, nápadně ošklivé tváře a černých kudrnatých vlasů. Byl to zkrátka malý ďábel.

„Koláčku, víš sám dobře, že v krčmě se častokrát vykládají věci, na nichž není ani za nehet pravdy. A to jen proto, aby se dotyčný pochlubil svou fantazií,“ napomenul jsem hrobníka a kostelníka v jedné osobě.

„Jenže o té černé smrti mluvil Jouza Sádlo a ten se málokdy plete, natož aby si něco vymýšlel,“ namítl Koláček.

„Odkdy má nějaký ukoptěný řeznický pomocník vždycky pravdu? Víš ty co, potřebuješ si od toho kopání jistě odpočinout, a tak mne doprovodíš k Malému ďáblovi a toho splašeného Jouzu si pěkně podáme.“

Koláček se po mém vyzvání náramně rychle vydrápal z kopaného hrobu a já zase předpokládal, že má jistě u sebe nějaký ten grošík, stržený za kopané hroby, a jistě bude moci za mne zaplatit alespoň dva korbele piva.

Jouza však u Malého ďábla nebyl a krčmář Břeněk na mne vztekle zakoulel očima, snad tím chtěl připomenout můj dluh, který u něho mám od doby, kdy jsem v naději, že mi můj urozený bratr Jindřich vyplatí větší obnos z rožmberské pokladnice, hostil všechny přítomné pálenkou. Nu, co mám povídat, Jindra, můj nevlastní bratr, hlava domu rožmberského a ne tak dávno nejvyšší purkrabí pražský, se k placení nemá, a já proto nemohu Břeňka od Malého ďábla ničím potěšit. Nicméně tentokrát se mnou byl kostelník a hrobník Koláček, takže Břeněk měl jistou naději, že nebudeme u něho pít na dluh a strží od nás pár stříbrných grošíků.

„Krčmáři, nos na stůl,“ poroučel Koláček, ale kovář Jíra od Červeného kola ho okřikl: „Co tady hulákáš, hrobníku? Ty máš sedět v koutě a být z ticha. Vždyť hrobník je stejně prašivé řemeslo jako kat nebo pohodný.“

Ale Koláček se to nenechal líbit: „Co se tu rozkřikuješ, kováři? Však ti brzy bude hrobník milý, až ti budu kopat hrob. Počkej, však brzy přijde černá smrt! Všechny vás setne, než se nadějete.“

„Co tady strašíš černou smrtí?“ ozval se pekař Vacek.

„Kde by se tady vzala?“

„Však už je v královském městě Plzni a brzy bude v Berouně. Kupci ji přitáhli z Bavor. Povídal to Jouza Sádlo,“ vysvětloval Koláček.

„Vy, důstojný pane, tomu věříte?“ obrátil se na mne Jíra a já, ač přede mne právě Břeněk postavil korbel s pivem, jsem musel odpovědět, abych zachoval vážnost duchovního stavu: „Vážení, na rozdíl od většiny z vás jsem morovou epidemii zažil za studií ve vlašské zemi. Pamatuji si, jak ve staroslavném městě Boloni vymřela během jediného týdne celá městská rada, a kdo mohl, raději před tou hroznou nemocí utekl do hor…“

Všichni štamgasti u Malého ďábla ke mně obrátili své zraky a naslouchali mi s větším zájmem než při mých nedělních kázáních u svatého Štěpána.

„A jak se takový mor vlastně projevuje?“ vážným hlasem se otázal Vacek.

„Napřed se ti na těle objeví takové černé skvrny.“

„Všude na těle? I na koulích?“ zajímal se krčmář Břeněk.

Cítil jsem potřebu ho trochu poškádlit, a tak jsem schválně odpověděl: „Na koulích nejdřív.“

„A neupadne mi pták?“ strachoval se Jíra.

„Asi upadne, ale tobě to už vadit nebude, protože budeš dočista tuhej,“ vysvětlil mu za mne Koláček.

Všichni hosté v krčmě vytřeštili oči a hleděli na mne a na hrobníka jako na strašidelná zjevení.

„Jó, na černou smrt se umírá rychle,“ prohlásil jsem zamyšleně. „Ráno máš na těle černé skvrny, pak dostaneš horkost, oběd si ani nedáš, protože nemáš chuť k jídlu, a odpoledne už odevzdáš svou duši Pánu.“

„To bych se vám, důstojnosti, měl raději brzo vyzpovídat, abych to ještě zaživa stihl,“ zamyšleně prohlásil krčmář Břeněk.

„Postačí, když nám každému naliješ sklenku pálenky,“ odvětil jsem. „Každá nemoc potřebuje vypálit a pálenka se k tomu náramně hodí.“

Samozřejmě jsem Břeňka zkoušel, zda se dá oblomit, zapomene na svou šetrnost a skrblictví a ve strachu o svůj život nám opravdu nalije. Už bychom se toho málem dočkali, protože krčmář uvěřil, že pálenka, a to jakákoliv, je nejlepším lékem na černou smrt, když tu se rozlétly dveře a do krčmy vpadl právě zmiňovaný Jouza Sádlo s očima navrch hlavy a křičel: „Mistr Ctibor je po smrti! Právě to s ním praštilo!“

„Mor je tady,“ temně zamumlal krčmář Břeněk a chvatně se pokřižoval.

„Co jsem povídal,“ dodal k tomu hrobník Koláček a hned ho napadlo, jak bylo od něj prozíravé začít kopat hrob. Samozřejmě přitom pomyslel na grošíky, které se teď jistě posypou do jeho měšce. Kolik by si měl účtovat za jeden vykopaný hrob? Jak jsem Koláčka znal, věděl jsem, že šetřit nikoho nebude. Pozůstalí rádi zaplatí jakoukoliv částku, jen aby jejich drahý zesnulý už byl zahrabaný v zemi.

II 

Vypadalo to, že se všichni pohrnou podívat na mrtvého řeznického mistra Ctibora, zda náhodou nemá na těle černé skvrny prozrazující, že se stal obětí moru, ale nakonec jsme do jeho řeznictví na kraji Dobytčího trhu dorazili jen dva, samozřejmě já jako největší znalec černé smrti a hrobník a kostelník Koláček. Ten jaksi ze své hrobnické povinnosti a s vyhlídkou na zisk. Samozřejmě šel s námi ještě Jouza Sádlo. Vždyť byl Ctiborovým tovaryšem. Řeznický krám měl dveře dokořán, majitelovo tělo už mezitím přemístili na lavici a Ctiborova manželka, dosti korpulentní paní Amálie, nad ním stála, hořce plakala a zoufale lomila rukama. „Co já nešťastná si teď počnu? Proč mne takhle Pán Bůh trestá?“

Hned jsem ji za ta hříšná slova napomenul: „Milá paní Amálie, pamatujte si, že co Bůh činí, dobře činí. Zanechte proto planých výčitek a nerouhejte se před tváří Hospodinovou.“ Vzal jsem tu uplakanou osobu kolem jejích širokých tučných ramen a začal ji utěšovat: „Nyní se, paní Amálie, spolu hezky pomodlíme, aby duše vašeho manžela doznala pokoje a mohla šťastně plesat na nebesích.“

Ale manželka zesnulého řezníka Ctibora si nedala poradit: „Vám se to říká, důstojnosti! Ale co si mám počít já, ubohá vdova vydaná nyní všanc nástrahám života bez manželské ochrany?“

Hrobníka Koláčka nářky paní Amálie příliš nezajímaly. Maličko do mne strčil, ne sice příliš, avšak zjevně proto, abych spíše než vdovu vyslechl jeho: „Důstojný otče, myslím, že bychom si měli mistra Ctibora prohlédnout, zda nemá na těle černé skvrny.“

„A to zase ne!“ rozdurdila se Amálie. „Mého nebožtíka si nikdo prohlížet nebude. Vy, Koláčku, koukejte přinést rakev, abychom do ní manžela uložili, jak se sluší a patří.“

Nyní bylo na mně, abych zasáhl. Vždyť pokud je na Novém Městě pražském mor, měli bychom to v obecném zájmu zjistit co nejdříve: „Milá paní Amálie, jako váš duchovní pastýř vás naléhavě žádám, abyste nekladla odpor našemu zjišťování příčiny úmrtí vašeho ctěného chotě…“

Ze zkušenosti jsem dobře věděl, že označím-li se za duchovního pastýře, lidé tím spíše pochopí mou přirozenou autoritu. Vždyť kdo jiný než kněz, tedy jejich duchovní pastýř, by je měl vést ke spasení. Lidé jsou jako ovce, které v jejich vlastním zájmu ženeme na šťavnaté pastviny, tedy tam, kde je naše matka, svatá církev katolická, potřebuje mít. Poslušnost ve víře a oddanost Bohu je přece tím nejsilnějším poutem, které nás spojuje.

Paní Amálie si dlaní rozmazala slzy po tváři, pohlédla na mne jako věrný pes na svého pána a spěšně vyhrkla:

„Omlouvám se, důstojný otče. Chápete, že jsem otřesena náhlým a nečekaným skonem mého chotě Ctibora, a proto příliš podléhám citům. Ale pokud je to v obecném zájmu, nebudu vám klást odpor při zjišťování příčiny úmrtí svého manžela…“

Vlídně jsem se na vdovu usmál, lehce ji pohladil po tváři, však dobře vím, že někdy dotyk laskavé lidské ruky dokáže zázraky, jak by mohla dosvědčit moje přítelkyně Magdaléna, a přikázal jsem hrobníkovi: „Koláčku, svlékněte mistru Ctiborovi kabátec a košili!“

Oslovený se pokusil nadzvednout mrtvé tělo, ale příliš mu to nešlo. Proto jsem vyzval paní Amálii, aby mu s tím pomohla. Jenže ta se najednou začala ošívat a nešťastně na mne pohlédla se slovy: „Myslíte, důstojnosti, že bych se od nebožtíka mohla nakazit morem? To bych pak také brzy zemřela, že? Raději na něj nebudu sahat.“ Samým strachem se přitom celá rozklepala.

Viděl jsem, že budu muset jít těm dvěma nešťastníkům příkladem. Pamatoval jsem si, že za velkého moru v Boloni se lékaři a kněží dotýkali nemocných i mrtvých těl. Někdo z nich opravdu umřel, ale někdo také ne. Zřejmě to bylo závislé na Boží vůli. Nyní mi nezbylo než se na ni, stejně jako tenkrát v době svých studií, spolehnout. Přece Hospodin nedá zemřít svému služebníkovi. Už tak mne dost zkoušel tím, že jsem kvůli té ceckaté Tereze musel opustit Magdaléninu komůrku a uchýlit se do nevlídného prostředí svatoštěpánské fary. Sklonil jsem se tedy ke Ctiborovi a spolu s vdovou jeho tělo nadzvedl, aby Koláček z něho mohl stáhnout kabátec a košili. Všichni tři jsme se pak pozorně zahleděli na řezníkovu nápadně bělostnou hruď porostlou světlými štětinami. Musím přiznat, že mi mistr Ctibor připomínal právě zabitého vepře. Zjevně to byl důsledek jeho řeznické profese.

„Vidíte nějakou skvrnu?“ zeptala se vdova Amálie a hlas se jí trochu třásl.

„Ne,“ odpověděl jsem popravdě a Koláček mi přitakal.

„Takže můj starej nezemřel na mor?“ Z vdovina hlasu jsem vycítil záblesk naděje.

„Asi ne,“ odvětil jsem pevným hlasem.

„To jste mne, důstojný otče, potěšil,“ rozzářila se Amálie a ještě se opatrně zeptala: „Nač tedy umřel? Jste přece študovaný člověk, jistě to víte.“

„Asi ho klepla mrtvička,“ odvětil jsem zamyšleně, byť jsem si tím nebyl vůbec jist. Vzpomněl jsem si, že tenkrát v Boloni umírali lidé i bez černých skvrn. Ale to jsem si nechal pro sebe. Přece nebudu tu nebohou ženu děsit.

„Vážení, teď se všichni tři společně pomodlíme za duši mistra Ctibora,“ navrhl jsem a sám jako první poklekl před lavicí s mrtvolou k modlitbě.

„A budete také za mého starého sloužit zádušní mši?“ zajímala se Amálie.

„Za mši musíte zaplatit,“ připomněl té nešťastnici místo mne Koláček. Neříkal to jen tak do větru. Vždyť z těchto příjmů měl jako kostelník svůj podíl.

„Ach, já ubohá vdova!“ zalkala Amálie a opět se rozplakala. „Vždyť teď budu dočista chudá! Důstojný otče, nemohl byste mi dát slevu?“

„Co vás to napadá, hříšná ženo?“ obořil jsem se na ni.

„Chcete šetřit na věčné spáse svého manžela?“

„Ne,“ pípla vdova a ještě více se rozplakala. Co víc, bezvládně se zhroutila na kamennou podlahu a štkala tak silně, až jsem jí málem nabídl slevu v poplatku za odsloužení zádušní mše za jejího manžela. Naštěstí mne zachránil pohled na tvrdou a zcela neoblomnou tvář hrobníka Koláčka, a tak jsem raději nic neříkal. Ještě by mne napadl, že chci šidit svatoštěpánskou farnost, a roznášel to pak po celém Novém Městě pražském. Něco takového nemám v žádném případě zapotřebí.

Amálie se zatím svíjela na podlaze v slzách a já si, upřímně přiznávám, s ní nevěděl rady. Nezbylo mi než opět vsadit na svou výmluvnost, kterou mi i jiní kazatelé závidějí. Naoko jsem předstíral, že sdílím její žal, a vyzval ji, aby poklekla. S podivem se z podlahy na mne otočila, ale to už jsem polohlasně drmolil latinská slova: „Trista maestum vultum verba decent…“ Chudinka netušila, že ze své bezedné paměti cituji Horatiovo Umění básnické, ale zabralo to.

„Děkuji, důstojný otče. Ještěže jste zde a snažíte se mne utěšit,“ zamumlala a vkleče sepnula ruce.

„Od toho jsem přece zde, milá dcero. Svěř se se svým žalem Pánu a vol raději slova útěšné modlitby než prázdné nářky, které jen jitří tvé rány.“

Nevím, jak dlouho jsme se pak spolu modlili. Pamatuji si, že nás přerušil Koláček, který si poklekl vedle nás, ale zřejmě už ho začala tlačit kolena, a proto se hlasitě zeptal:

„Neměli bychom už nebožtíka odnést do márnice?“

„Ne, chci ho mít ještě dnes doma,“ ohradila se vdova.

„Raději ho s Jouzou odneste do kostela a uložte na márách před hlavní oltář. Kolem jeho těla zapálíme svíce a já se budu celou noc modlit za jeho duši,“ přikázal jsem.

Amálii se můj nápad zalíbil a vděčně přikývla. Nemohla tušit, že to s tím modlením celou noc vůbec nemyslím vážně. Ale já si musel jako duchovní zachovat autoritu.

„Máte nosítka?“ zeptal se vdovy Koláček.

„Máme. Nosíme na nich půlky prasat,“ přiznal místo ní Jouza Sádlo.

„To snad ne! Nebudete přece nosit mého nebožtíka jako poraženého vepře,“ slabým hlasem namítla Amálie.

Málem kvůli tomu došlo k hádce, ale nakonec se smířila s tím, že na nosítkách rozprostřela prostěradlo, na něj Koláček a Jouza uložili řezníka Ctibora, druhým prostěradlem ho zakryli a odnesli do kostela svatého Štěpána. Když jsem vdovu opouštěl, vtiskla mi ještě do dlaně něco stříbrných mincí, alespoň jako stříbrné vypadaly, a zahrnula mne díky.

„Bůh tě opatruj, milá dcero,“ řekl jsem na rozloučenou a už se těšil, jak mince ještě ten večer utratím u Malého ďábla. Ještě jsem musel dohlédnout, aby Koláček položil mrtvého na máry před hlavním oltářem a kolem zapálil svíce. Celá scéna vypadala velmi působivě. Mihotavé plaménky působivě prosvětlovaly kostelní šero, a když jsem pohlédl do tváře mistra Ctibora, zdálo se mi, že se maličko usmívá. Ale zřejmě se mi to jenom zdálo. Každopádně jsme už pro něj nemohli udělat víc. Nezbylo než místo dlouhých modliteb ho řádně zapít u Malého ďábla.