Johana Kral 

Banka 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

 © Johana Kral, 2023 

Obálka © Ivana Dudková, 2023 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2023 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-1246-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-1247-6 (mobi) 

1 
PŘED MINULOSTÍ NEUTEČEŠ 

„Samozřejmě, Nadine, moc se na tebe těším. Právě odcházím z úřadu vlády, sednu do auta a jedu za tebou.“

„Máš na dnešek nějaký plán, drahý?“

„Jistě, zlato, připrav se, zamluvil jsem stůl v Grand Pallais. Taky mám pro tebe překvapení.“

„Už abys tu byl,“ zašeptala Nadine. „Pospěš si!“

„Nemůžu se dočkat. Prožijeme nádherný večer.“ Když Alexandr Sagan mluvil se svou manželkou, netušil, jak velmi se mýlí. Vyšel z budovy a zamířil k autu. Dnes musel řídit sám, v Bernu pobýval na státním jednání už třetí den, nechtěl svého zástupce Jense zbytečně nechávat čekat. Pověřil ho, aby zatím vyřizoval nejnutnější záležitosti ve firmě. Je skvělé, když má člověk někoho blízkého, na koho se může spolehnout, pomyslel si, když dosedl za volant. Nesmírně se těšil na Nadine. Ještě téměř před rokem se obával, že jejich manželství vyhasíná, ale po tom, co prožili na podzim, se jejich vztah znovu upevnil. Dohodli se, že za vším udělají tlustou čáru a že jeden druhému nebude nic vyčítat. Alexandr dokázal být velkorysý. Manželku miloval a konečně pochopil, že svoje pocity musí projevovat. Zahrnoval ji drahými dary a vymýšlel překvapení, která Nadine dokázala ocenit. Jejich soužití chytilo druhý dech. Často spolu vyráželi do společnosti, Alexandr plánoval romantické výlety a neustále opakoval, jak se cítí šťastný, že je všechno, jak má být.

Jeho auto opustilo metropoli a vyjelo na dálnici. Čekala ho monotónní cesta. Po půlhodince provoz zhoustl, byl pátek, doba, kdy se spousta lidí vracela z práce nebo odjížděla na víkend do přírody. Konečně se na obzoru začaly rýsovat obrysy města. Alexandr se blížil ke sjezdu, ze kterého se plánoval dostat k severnímu předměstí. Byla to zkratka, kterou využíval, když se vracel domů. Po vedlejší silnici dorazí bez zbytečného zdržování k luxusní vilové čtvrti a do Kapucínské ulice. Začínalo se smrákat a drobně mžilo. Projel zatáčkou. Náhle ho zaskočil odlesk nouzových světel – tmavé auto u krajnice téměř přehlédl, přestože ještě nebyla tma. Co to je za troubu, když zaparkuje na tak nepřehledném místě? Zpomalil. Když stojící vůz míjel, všiml si, že vedle otevřených dveří leží na zemi člověk. Přišlápl brzdu. Aha, kamaráde, udělalo se ti špatně, zastavil jsi a omdlel, pomyslel si. Zabrzdil u krajnice, vystoupil a přiblížil se k bezvládnému tělu. Muž v kožené bundě ležel na břiše, jednu ruku pod sebou, druhou nataženou do strany, jako by projíždějícím autům ukazoval směr, kterým se mají dát. Pravou tváří se koupal v kaluži.

„Je vám špatně, pane?“ zeptal se Alexandr opatrně. Muž neodpovídal.

„Můžu vám nějak pomoci? Mám zavolat záchranku?“ Vytáhl telefon a sklonil se k ležícímu člověku. Chtěl mu přiložit prsty na krk, aby zkontroloval tep, ale v tu chvíli se chlap vymrštil a vyrazil mu mobil z ruky. Alexandr se ani nenadál a už měl ke spánku přiloženou pistoli.

„O nic se nepokoušej a nastup do auta!“ zasyčel muž a vmanévroval Alexandra na zadní sedačku. Ten poslechl. Jakmile dopadl na měkké polstrování, sklonil se muž k němu a nasadil mu na ruce pouta.

„Můžete mi vysvětlit…“

„Ne!“

Alexandr netušil, co se děje. Situaci, v níž se ocitl, ani v nejmenším nerozuměl. Chtěl domů ke své ženě, chtěl se zachumlat do peřin a spát. Cítil po celém těle třes a nedokázal ho zastavit. Třeštila mu hlava a nebyl schopen zastavit tok myšlenek. Do čeho se to proboha namočil? Zadoufal, že se stal obětí hloupého žertu, snad ho chce někdo z jeho přátel vyděsit, snad se právě někdo baví jeho zmateností. No to se povedlo! Určitě se všechno vysvětlí. Dodal si odvahu a rozhlédl se. Chlap se skláněl vedle auta, ale nebylo vidět, co dělá. Alexandr se mohl jen domýšlet, co chystá. Muž se napřímil, otevřel dveře a teprve nyní Alexandrovi došlo, že drží v ruce kus hadru. To přece není nebezpečné! Náhle ucítil závan éterické látky, hadr mu přistál na obličeji a on ztratil vědomí.

Když se znovu probral, seděl připoutaný na židli. Přestože se ocitl v šeru, vnímal kolem sebe neznámý vykachlíčkovaný prostor, omšelé, špinavé zdi. Do místnosti dopadalo sporé měsíční světlo. Vzduch byl prosycený vlhkostí, hnilobou a beznadějí, po zemi se válely odpadky, místy se kupily hromádky sutě či kamení. Nevábně vyhlížející místnost nevěstila nic dobrého. Alexandr zaostřil zrak. Marně. Svět kolem plaval v mlze, občas se z ní vynořovaly obrysy něčeho, co nedokázal pojmenovat ani popsat. Navíc se mu pořád točila hlava, nejspíš po chemikálii, které se nadýchal, ale ten okamžik, kdy mu ji někdo připlácl na tvář, si vybavoval jen matně. Zároveň si postupně a stále intenzivněji uvědomoval palčivou bolest v končetinách. Ruce mu kdosi pevně svázal k sobě. Do obou zápěstí, stažených za tělem, se mu zařezávala plastová páska a způsobovala, že se jeho prsty odkrvovaly. Oba kotníky měl pevně připoutané k nohám židle. Seděl tak v nepřirozené poloze, do obou ramen i kyčlí mu vystřelovala ukrutná bolest. Mozek řval, ať se jí zbaví, že nic jiného nepotřebuje, jen uvolnit ztuhlé tělo. Alexandr byl otupělý, paralyzovaný vlastním utrpením natolik, že nedokázal usměrnit myšlenky. Celým tělem, smysly, kůží i vlasy cítil obrovskou tíseň a poprvé také skutečný, obrovský, nedefinovatelný strach o vlastní život.

Uslyšel kroky. Ztišil dech, aby mohl nerušeně zachytit jejich rytmus. Blížily se. Podle zvuku, jak chůze neznámého rezonovala, předpokládal, že přichází dlouhou chodbou. Alexandr se zajíkl, jako by se mu vzduch zasekl v plicích. Zalapal po dechu, až se ozvalo chrčivé hvízdnutí. Olízl si vysušené rty a teprve teď si uvědomil, že nemá přelepená ústa! Promarnil příležitost. Vždyť se mohl pokusit přivolat pomoc. Pozdě. Nyní už byla myšlenka na záchranu zbytečná. Vyrušily ho kroky a přetrhly další úvahu. Paralyzovaný hrůzou sledoval vchod do místnosti. Čekal. Nic jiného nezbývalo.

Dveře se otevřely. Kdosi vstoupil a rozsvítil obnaženou žárovku u stropu. Alexandr sebou bezděky trhl. Naprosto ztrácel kontrolu nad svým tělem, nedokázal ovládat smysly. Oslepilo ho ostré světlo. Mžoural, oči slzely, ale postupně přivykl. Nejdřív uviděl siluetu. Byl to urostlý muž, týž člověk, kterého našel u silnice. Udělal pár kroků, od stěny přitáhl volnou židli, obkročmo se na ni posadil dost daleko na to, aby mohl Alexandra udeřit, ale dost blízko na to, aby mu viděl zpříma do očí, ruce volně složil na opěradlo a mlčel. Mlčel dlouho a nekonečně. Mlčel a upřeně, možná i s jistým opovržením sledoval zoufalou trosku před sebou. Nepochybně věděl, co dělá. Zjevně toužil Sagana stále více zneklidňovat. A dařilo se mu to. Alexandr prožíval nejhorší okamžiky svého života. Hrůza ho ochromovala natolik, že jen stěží ovládal hlas, aby nezačal křičet nebo prosit. Mezi lopatkami mu stékaly kapky potu, přestože se v místnosti netopilo, vlastně se ve vzduchu vznášela vlhká vlezlá zima, pronikala sem rozmláceným oknem a držela se v opuštěné budově. Alexandr trhaně dýchal a snažil se zůstat při smyslech. Kdo je ten chlap? Co mu chce? Proč ho tady drží? Odhodlaně se na muže podíval, aby si ho prohlédl, ale jeho tvář mu připadala neznámá. Světlé vlasy na ježka, blankytně modré oči, výrazný nos. Všiml si mezi palcem a ukazováčkem jeho pravé ruky tetování, snad se jednalo o nějaký znak, ale symbolice nerozuměl. Pohledem sklouzl k zemi. Na nohou měl neznámý vysoké šněrovací boty, na první pohled těžké, proto ta hlučná chůze!

„Musíme si vážně promluvit, pane Sagane,“ pronesl konečně muž sedící proti Alexandrovi.

2 
NEJISTOTA 

„Máš místenku?“ zeptal se René starostlivě, když čekali na nástupišti.

„Jasně, tati, mám všechno.“ Patricie se usmála a pohladila ho po zarostlé tváři. „Měl by ses oholit. A taky se o sebe víc starej, vypadáš jako asociál.“

„To víš, že ano,“ podrbal si prošedivělé strniště na bradě. „Kdy zase přijedeš, Pat?“

„Nevím. Ozvu se. Za čtrnáct dní vyrážím na několik dní za mámou. Jestli chceš, budu ji od tebe pozdravovat.“ V jejích očích uviděl napětí. Nechtěl ji zklamat, pořád měl před sebou roztomilou holčičku, jen trochu vyrostla.

„Jasně, zlatíčko, vyřiď, že na ni vzpomínám, a jakmile budu mít volněji, určitě jí zavolám. Když se vrátím večer domů, už ji nechci rušit. Ale doktoru Vitrandovi ani muk! Na toho nemyslím.“

„Ty mu pořád nemůžeš odpustit, že ti mámu odvedl, viď?“ Znovu se na něj zkoumavě zadívala.

„Mně na tom doktorovi vůbec nezáleží, jsem hlavně rád, že je Agnes šťastná, protože se mnou si moc radosti neužila.“ I když se hodně snažil, aby Patricie necítila pohnutí, které ho přepadlo, nebezpečně se mu zatřásl hlas. „Podívej, už ti to jede. Pomůžu ti odnést věci do vagonu.“

Příjezd vlaku ho zachránil. Nádražím se rozléhalo skřípání brzd.

„Kdepak, jen mi podej tu velkou tašku, ostatní zvládnu sama. Pa.“

Patricie dala otci pusu na tvář a vyhoupla se do vozu. René za ní vyzdvihl zavazadlo a už se díval, kde se otevře okno a vynoří se dceřina světlá hlava.

„Abych nezapomněla, mluvil se mnou Jean-Yves. Říkal, že se za tebou zastaví, tak se s ním, prosím tě, nehádej.“

„Copak se hádám? On má ke všemu připomínky a vždycky musí mít pravdu…“

„Tati,“ Patricie se smířlivě podívala otci do očí, „jste oba stejní. On prostě nezapře, že je tvůj syn. Ale jinak je úplně v pohodě. Aspoň vidíš, že to s mámou nemáme jednoduché, když s vámi musíme vycházet.“

Vlak se dal do pohybu a Dubois dceři mával, dokud mu nezmizela z očí. Cestou domů v autě přemýšlel o jejích slovech. Opravdu je soužití s ním tak těžké? Když se s Agnes rozváděli, řekla mu něco podobného – že ho nikdy nepřestala mít ráda, jen milovat už ho nemůže, protože se vedle něj nedá žít. Nyní, při rozhovoru s Patricií, zase zažil pocit rodinné sounáležitosti. Mluvila tak samozřejmě, jako by se s její matkou nikdy nerozešli.

Odbočil na Rue Grand. Páteční večer, zase nebude kde zaparkovat. Podíval se na hodinky. Devět pryč. Teď už jsou všichni dávno z práce doma, pomyslel si. No jistě! Na místě, kde většinou stával, trčelo cizí auto. Vztekle přišlápl plyn a znovu objel blok. Podruhé. Konečně! Vystoupil a zvedl si límec kabátu. Zase drobně mžilo. Rychlými kroky se blížil k domovním dveřím. Zrovna dneska musí parkovat bůhvíjak daleko…

„René!“

Z úvah ho vytrhl známý hlas. Rozhlédl se. Od auta, které mu zabralo místo, utíkala Nadine Saganová. Vypadala vyděšeně.

„Zdravím tě, Nadine! Co se stalo?“ Zastavil a počkal, až k němu dojde. Spěšně ji políbil na obě tváře.

„Potřebuju s tebou mluvit. Nutně.“

Z jejího hlasu zněla taková naléhavost, že už se na nic neptal, vzal ji pod paží a společně vešli do domu. Jakmile se ocitli v bytě, zopakoval svou předchozí otázku.

„Alexandr se ztratil!“ Nešťastně klesla do křesla.

„Neříkej, tvůj muž? Tomu nevěřím. Alexandr se o sebe umí postarat v každé situaci, je zkušený, opatrný.“ René snášel argumenty.

„To je pravda, ale teď myslím, že se mu něco vážného přihodilo. Něco moc vážného!“

„Uklidni se a pověz mi, co víš.“

„Alexandr byl od pondělka na důležitém jednání v Bernu. Dnes kolem třetí volal, že jede domů, abych se připravila, že za hodinu dorazí a nesmíme se zdržovat, protože zamluvil stůl v Grand Pallais a půjdeme na večeři…“ Nadine začaly téct slzy. „Když se do sedmi neobjevil, volala jsem na policii, jestli neměl nehodu, ale řekli mi, že nemají žádné neštěstí na silnici z Bernu hlášené.“ Podívala se zoufalýma očima. „René, co mám dělat?“

„Volala jsi mu, předpokládám.“

„Samozřejmě, asi padesátkrát jsem se s ním pokoušela spojit, ale je nedostupný. Chápeš? To se přece nikdy nestává! Alexandr zařizuje pořád takovou spoustu věcí, telefon nosí neustále u sebe, i v noci ho mívá na nočním stolku. Je nemyslitelné, aby ho vypnul.“

„Třeba se mu vybila baterie a nemůže ti poslat zprávu, že se někde zdržel. Možná má poruchu na autě… Vzpomeň si, jak beznadějně vypadala situace, když tě unesl a věznil Yvan. Všichni mysleli, že jsi zmizela, ale tys o sobě jen nemohla dát vědět.“

„To je pravda, René, ale sám přece víš, jaký je Alexandr perfekcionista. Právě pro případ, že by taková situace nastala, vozí v autě náhradní přístroj. Zkusila jsem na něj volat – zvoní, ale nikdo hovor nepřijímá. Tak co mám dělat?“

„Obávám se, že můžeš jen čekat.“

„Cože? Přece nepojedu domů a nelehnu si do postele…“ vyděsila se Nadine. Její oči se zoufale upínaly k Renému.

„Přesně to bys měla udělat.“

„Myslela jsem, že mi pomůžeš! Když nemáš chuť, půjdu jeho zmizení nahlásit policii, aby ho zařadila mezi pohřešované lidi.“ Rázně vstala.

„Sedni si, Nadine, a buď rozumná. Nikdo se s tebou nebude bavit, je příliš brzo.“

„Myslíš?“ zapochybovala. „Ani když se jedná o významného politika a podnikatele?“

Dubois zavrtěl hlavou. „Bohužel. Platí určité předpisy. O svém manželovi nevíš sotva šest hodin. Okamžitě se pátrá jen po malých dětech, když se ztratí, ale tvůj muž… Řeknou, že se zapomněl s milenkou, případně že se ukrývá před někým, s kým nechce mluvit. Navíc je před námi víkend, nebudou se tím zabývat. Prostě tě pošlou domů a doporučí ti, abys počkala, že se určitě objeví.“

„A ty to nemůžeš vyšetřit?“

„Ne, sama víš, že pracuju na oddělení vražd. My nepátráme po pohřešovaných osobách. Leda až…“ Včas se zarazil. I přes své často neurvalé jednání si uvědomil, že by nebylo vhodné Nadine zbytečně děsit smrtí.

„… se najde tělo, můžeš případ řešit,“ dopověděla za něj.

„Vlastně máš pravdu, i když to nemusí být tak jednoznačné.“ Dubois nebyl zvyklý kličkovat, ačkoli nyní mu zjevně nic jiného nezbývalo. „Každopádně nedělejme ukvapené závěry a žádný strach, Nadine, on se objeví a všechno ti vysvětlí. Uvidíš.“

3 
NÁHODA 

Velká ručička na hodinkách přeskočila šestku. Půl šesté pryč. Za osmadvacet minut banka zavře. André nervózně poklepával na volant a v duchu přivolával zelenou. Nekonečná doba! Uvědomoval si, že musí přehodnotit svůj plán. Na Rue de la Cométe, kde sídlila hlavní centrála finanční společnosti, nemá šanci dojet před koncem otevírací doby. Musí zvolit jednu z poboček na periferii města. Pokud se mu nepodaří převést peníze ještě dnes, bude mít na krku penále jako hrom a to si ve své finanční situaci nemůže dovolit. Kolona se dala do pohybu, ale jen na chvíli. Další červená! Využil čekání a zadal do vyhledávače, kde sídlí Banque Nationale. Sláva! Rue Girardon 952/54. Dvě odbočení vpravo a bude na místě.

Šikovně vmanévroval vůz mezi zaparkovaná auta, popadl desky s platebními příkazy a spěšně vstoupil do banky. Zbývalo šestnáct minut, otevřeno měla jediná přepážka. Za ní seděl mladý úředník s červenými tvářemi, právě cosi vyřizoval s dámou v šedém klobouku. Vypadala velmi nespokojeně, stále vrtěla hlavou a mladíkovi opakovaně strkala pod nos zelenou obálku. André otráveně přešlápl. Úplně zbytečná námaha – tohle nevypadá na rychlé jednání. Rozhlédl se. U stolku v rohu se hrbil prošedivělý muž a listoval v tlusté složce. Pravděpodobně hledal dokument, který potřeboval k vyřízení záležitosti. Na opačné straně místnosti stála dvojice mladých lidí. Prohlíželi si reklamní panel vedle dveří. Visely tam letáky s nabídkami hypoték. Andrého napadlo, že si zřejmě ověřují své možnosti, takže se klidně postavil do fronty za rozčilenou dámu, muž s deskami si ho od stolečku ani nevšiml. Mládenec za přepážkou začínal být bezradný a tváře měl mnohem červenější než před chvilkou. André si pomyslel, že baba je nejspíš pěkná semetrika, co si libuje v tom, když může peskovat lidi.

Osm minut před šestou se ozvalo třísknutí dveří. Všichni se ohlédli. Do místnosti se vřítil muž s kuklou na hlavě, oči odhaloval jen malý průzor. V ruce držel pistoli.

„Nikdo se ani nehne, o nic se nepokusí! Všichni lehnout na zem!“

Postavil se do středu místnosti, aby měl dobrý rozhled. Nikdo se neodvážil vzdorovat, všichni udělali, co chtěl. Lupič přešel k přepážce a nahlédl za ni. Také mladík ležel pokorně na podlaze a zakrýval si obličej.

„Vstaň a pojď ke mně!“ zahulákala kukla. Mládenec poslechl. Vyšel před pultík s rukama nad hlavou. Maskovaný muž mu podal lahvičku s barevným sprejem.

„Nastříkej to do objektivů kamer.“

Bankovní úředníček fungoval jako dobře naprogramovaný stroj, přestože se viditelně třásl po celém těle. Vzal od jednoho stolku židli a postavil se na ni. Zavrávoral. Jedna z kovových nožiček se nedotýkala podlahy, takže se židle nebezpečně zhoupla. Podařilo se mu udržet rovnováhu, přestože stolička hlasitě vibrovala. Ještě třikrát na ni vylezl, než zaslepil všechny kamery v místnosti. Muž v kukle mu beze slova pokynul, aby se položil mezi funící dámu a šedovlasého muže. Všichni se děsili. Co bude následovat?

Agentura, která hlídala dění v bance přes bezpečnostní systém, věděla o přepadení prakticky hned. Technik před monitorem okamžitě předal informaci dál. Přivolal kolegu a pak už jen bezmocně sledovali, jak zahalený člověk ohrožuje s pistolí v ruce šestici bezbranných lidí, a nedokázali jim pomoct. Ještě zahlédli, jak mladík ve světlé košili vylezl na židli a do objektivu jedné z kamer nastříkal barvu, pak ztratili přehled o tom, co se uvnitř banky děje. Pár minut po šesté se na Rue Girardon začaly sjíždět policejní a záchranné vozy. Velitel zásahové jednotky Le Drian si přiložil k ústům amplion.

„Sdělte, co chcete, a neohrožujte životy nevinných lidí! Pokusíme se vám vyhovět!“ křičel proti velkému oknu. Zakrývala ho řada žaluzií, takže se všichni na prostranství venku mohli jen dohadovat, jakou reakci jeho výzva vyvolala. Přestože ji několikrát opakoval, odpověď nepřicházela. To bylo nezvyklé. Většina lupičů si kladla podmínky, požadovala peníze a únikové vozidlo, tohle ticho nevěstilo nic dobrého. Le Drian znovu nabízel dohodu, ale lupič mlčel. Napětí a neschopnost řešit situaci narůstaly.

I uvnitř banky zhoustla atmosféra. Šest těl se tisklo k zemi. Kolem jejich hlav opakovaně procházely hnědé mokasíny. K oknu. Ke dveřím. Měkká podrážka zaručovala tichý krok, přesto se nedaly přeslechnout. K oknu. Ke dveřím. Zastavily se Andrému přímo před očima. Sešlapané, zašlé. Prošití na straně bývalo kdysi nejspíš žluté.

„Ticho!“

Nikdo se neodvážil namítnout, že nemluví. Snad byl slyšet dech nebo bušení srdce.

Další kroky napříč místností. Bylo patrné, že celou situaci dokonce i lupič zvládá jen obtížně.

„Ticho tady bude!“ zařval poněkolikáté zbytečně a hlas mu nervózně přeskočil.

Dvojice se choulila k sobě a dívčina ramena se otřásala pláčem. Tlustá paní chrčivě dýchala a držela se za srdce, šedovlasý muž se vůbec nehýbal, dokonce ani nemrkal, takže se zdálo, že samou hrůzou zkameněl. André zavřel oči a snažil se zachovat klid, aspoň vnitřně se osvobodit od reality, ale nedařilo se mu vytěsnit myšlenky na blázna, který, jak se zdá, sám neví, co chce. V hlavě mu opakovaně naskakovala výčitka: Proč já idiot tolik pospíchal? Kdybych zůstal ve šňůře aut, kdybych stál nekonečně dlouho na červené, kdybych se zpozdil, dospěl bych k tomu, že cestu do banky prostě musím odložit na ráno. Sice by to stálo balík, ale všechno lepší než ležet potupně na zemi a jen se dohadovat, co tenhle magor s kuklou udělá.

„Jeden z vás půjde ven a vyřídí moje požadavky. Když se nevrátí s odpovědí, postřílím postupně všechny, co tu zůstanou.“

Lupič přehlédl přítomné. Všechny hlavy se dívaly do země, nikdo se nehlásil. Konečně se začal zvedat bankovní úředník s červenými tvářemi – nyní už mu hořel rudou barvou celý obličej.

„Ne, ty rozhodně ne!“ Jako by si dal záležet právě na tom, že úředníka teď nebere. Hnědá okopaná špička šťouchla do Andrého. „Půjdeš ty.“

* 

Le Drian a jeho muži nespouštěli oči z budovy. Bylo rozhodnuto, že pokud lupič nevysloví požadavky, pokusí se jednotka vniknout dovnitř bez vyjednávání. Náhle se otevřely dveře a na chodník se vypotácel člověk. Policisté se k němu seběhli a novináři, kteří se zatím na ulici slétli, když vycítili senzaci, ho hodlali zasypat otázkami.

„Jste v pořádku?“

„Ublížil vám?“

„Kolik je uvnitř lidí?“

André vrtěl hlavou. „Nic mi není,“ odstrkoval zvědavce. „Uvnitř je pět lidí… Pusťte mě… Musím mluvit s velitelem zásahu.“

To už se k němu procpal i Le Drian.

„To jsem já, pojďte se mnou,“ odvedl Andrého stranou. „Co se děje? Víte, co ten člověk chce?“

„Bohužel,“ vydechl André.

„Má komplice? Kontaktoval někoho?“

„Ne. Nemá ani žádné zavazadlo, kam by ukládal peníze… Vlastně je ani nehledá, je nervózní a chodí po bance. Upřímně se zdá, že ho celá situace hodně stresuje.“

„Kolik lidí je v ohrožení?“

„Čtyři a úředník… takže pět! Ano – je jich tam pět. Já byl šestý. Mě si vybral, abych vyřídil, že nikomu z nich neublíží, když stáhnete z ulice hlídky a odjedete.“

„Cože? Co to je za blbost? Nechce peníze ani výhody?“

„Ne, řekl jen, že máte odjet pryč. Jestli nezmizíte do patnácti minut, vybere z lidí v bance jednoho a zabije ho.“ Adrému se zadrhl hlas, jako by si uvědomoval váhu sdělení. „Mám se vrátit s odpovědí.“

„Co to je za blázna? Proč tu banku tedy vůbec přepadával?“ nechápal Le Drian, ale bylo vidět, že v hlavě už rychle připravuje alternativní akci.

Stáhne muže z Rue Girardon, aby chránil životy lidí uvnitř, a pokusí se do banky vniknout jinou cestou. Právě dostal do ruky plánek sledovaného objektu. V zadním traktu odtud vede nouzový východ. Zvenku se nedá použít, těžké dveře mají bezpečnostní zámek jen z vnitřní strany a ústí do malého vnitrobloku mezi domy. Dvě okna ze šaten zaměstnanců jsou opatřena pevnými mřížemi, tudíž se jevilo jako vyloučené zvolit cestu právě jimi.

Le Drian pokýval hlavou. „Dobrá, pokud máte dost sil a odvahy, vraťte se zpátky a vyřiďte tomu člověku, že začneme vyklízet ulici, hlavně ať nikomu neubližuje. Jeden z našich mužů vás doprovodí ke vchodu a bude vás krýt. Zvládnete to?“

„Samozřejmě,“ ubezpečil ho André, přestože se mu zpátky vůbec nechtělo, a vydal se směrem k bance. Hlavně mít všechno za sebou. Z pravé strany se k němu připojil policista.

Byli sotva pár metrů od vstupních dveří, když se zevnitř ozvala střelba. Dunivá, rachotivá, příliš blízko na to, aby se jim zdála. Bylo to tak náhlé, že všichni zůstali několik vteřin ochromení. Ulice ztichla.

„Zůstaňte tady!“ zařval Le Drian na Andrého a vmžiku vydal pokyn zásahové jednotce, aby vyrazila vstupní dveře. Akce začala. Bleskurychle se uvolnil vchod, pak muži zmizeli uvnitř. Na Rue Girardon se šířilo napětí, nikdo netušil, co se vlastně stalo. Za několik minut se vynořil Le Drian. Se zachmuřenou tváří došel k Andrému a vážně mu pohlédl do očí.

„Vím, že to, oč vás požádám, nebude jednoduché, ale potřebuju vaši pomoc. Zvládnete jít se mnou dovnitř?“

„Jistě.“

„Není to nic pěkného,“ varoval ho ještě mezi dveřmi, jako by chtěl upozornit na všechnu tu hrůzu, kterou v hlavním sále banky uvidí.

Jakmile vstoupili, naskytl se jim zdrcující pohled. Převržený nábytek, omítka ze stěny, prach. Ve vzduchu se vznášela smrt. Na zemi leželo v různých polohách několik zakrvácených těl. Na první pohled bylo patrné, že ten, kdo střílel, použil nejspíš samopal, protože řady děr zasypaly stěny i nábytek. André se instinktivně odvrátil. Měl před očima hrůzu, jakou neočekával. Jednu ruku si přitiskl na břicho a ze všech sil zhluboka dýchal. Bylo mu zle.

„Je mi líto, že jsem vás tohoto nemohl ušetřit, ale jedna věc mi nehraje, proto si ji radši hned ověřím.“ Le Drian mu položil ruku na rameno. „Říkal jste, že útočník zadržuje včetně úředníka pět lidí, ale tady leží šest těl. Můžete se ještě jednou podívat? Jste jediný, kdo má o situaci v bance během přepadení přehled.“

André se znovu nadechl, aby si dodal odvahu, a pomalu se otáčel. Rozhodl se, že se musí maximálně soustředit, aby jednoznačně identifikoval lidi, s nimiž ještě před několika minutami zažíval chvilky hrůzy. Bude muset znovu pohlédnout do jejich tváří, ale dokáže to. Oprostí se od emocí, pokusí se všechno vnímat jako filmovou scénu.

Nejprve mu padl zrak na mladou dvojici. Dívku poznal podle vlasů, jinak větší část drobné postavy zakrývalo tělo jejího partnera. Pravděpodobně se ji snažil před střelbou chránit. Jel pohledem dál. Vpravo ležel na břiše mladík od přepážky. Jeho červené tváře se koupaly v kaluži krve, a byly tak ještě rudější. Kus od jeho levé nohy zahlédl šedivý klobouk. Hádavá dáma spočívala na boku o metr dál. Andrého napadlo, že kdyby tahle ženská zbytečně nezdržovala dohadováním se, mohla si zachránit život. Musel aspoň na chvíli zavřít oči. Hluboký nádech. Hrůzy všude kolem bylo až moc.

„Tihle dva si pročítali prospekty na nástěnce, když jsem přišel,“ ukázal na dvojici André. Cítil, že musí promluvit, aby přetrhl tísnivou atmosféru. „Tahle paní stála u přepážky a diskutovala s tím klukem,“ ukázal na další dvojici mrtvých. Pootočil se. „Ano, tamten pán seděl u okna a probíral nějaké papíry,“ ukázal na ležícího šedovlasého muže. „To jsou všichni.“

„Nejsou.“ Le Drian mu pokynul, aby ho následoval. André spolu s ním obešel přepážku. Pod pultíkem leželo v tratolišti krve další tělo. „Kdo je tohle?“

André se zarazil.

„Netuším.“

Nedalo se říct, že by si přivykl na situaci, kdy byl obklopen několika mrtvými lidmi, ale začínal ji aspoň prozatím zvládat. Pohlédl pozorně do tváře mrtvého muže. Tmavá bradka, obličej zkřivený bolestí. Nebo překvapením. Níž se André snažil nedívat, protože muži kdosi rozstřílel hrudník. Nakonec se přece jen neudržel a oči mu sklouzly až k mužovým nohám. Vydechl. Hlasitě a šokovaně.

„Tohle je ten lupič!“

Le Drian na něj nevěřícně vyvalil oči. „Jste si jistý?“

„Nepochybně,“ zašeptal André. Najednou nedokázal od mrtvého odtrhnout zrak. Upřeně hleděl na člověka, který tak nečekaně vstoupil do jeho života. „Předtím měl kuklu, ale poznávám ho naprosto bezpečně podle bot. Když jsem ležel s obličejem u země, prošel několikrát kolem mě. Viděl jsem je zblízka.“

4 
RÁNO 

„Pospěš si, Valerie, přijdu pozdě do práce,“ zlobila se Camilla a plácla sestru, která se ploužila bytem jen v tričku a v kalhotkách, ručníkem přes zadek.

„Au,“ poskočila a odběhla do pokoje, aby se konečně začala oblékat.

„Jestli tu chceš ještě zůstat, klidně můžeš, nebráním ti. Ale chtělas vzít do centra a já už vážně musím vyrazit.“ Camilla si natáhla koženou bundu, do tašky hodila doklady a peněženku, zkontrolovala, jestli má telefon, připravila klíče a netrpělivě podupávala u dveří. Nepotřebovala hned poránu schytat kázání za pozdní příchod.

„Vždyť už jdu!“

Valerie se vynořila z pokoje. Na sobě měla květované šaty ke kotníkům, hrubě pletený svetr a kolem hlavy si uvázala obrovský růžový šátek, čímž vytvořila neforemný turban.

„Proboha, co to zase máš?“ zděsila se naoko Camilla, přestože byla dávno zvyklá na sestřiny extravagantní modely. Nechtěla kazit hru, kterou spolu léta hrály.

„Nemusím vypadat nudně – jako někdo,“ odsekla Valerie a obouvala si červené kotníkové boty.

„No, jak myslíš. Rozhodně vypadáš… nevšedně. Na ulici tě stoprocentně nikdo nepřehlédne. Hlavně mi dej vědět, kdy se zase objevíš, aby mě tvůj nečekaný návrat nezaskočil.“

Nasedly do auta a vyrazily do ranní dopravní tlačenice. Valerie se poctivě zamyslela.

„Myslím, že přijedu ve čtvrtek. Ne, možná až v pátek. No… vlastně nejspíš v sobotu, ale ještě to nevím jistě. Takže buď klidná, do neděle jsem určitě zpátky!“

„S tebou je vážně těžká domluva,“ vzdychla Camilla.

„Přijeď, kdy chceš, klíče od bytu máš a víš, že tě vždycky ráda uvidím.“

„No jo, taky tě mám ráda.“ Valerie pohodila hlavou, až se jí uvolnil turban, takže ho po zbytek cesty k nádraží upravovala a opakovaně chtěla po Camille, aby kontrolovala, jestli vypadá dobře.

„Jsi perfektní,“ mrkla od volantu na růžovou motanici a hned se podívala na hodinky. „Až zastavím někde na světlech, opatrně vystup, nemůžu se zdržovat hledáním místa na zaparkování, protože mi za chvíli začíná porada.“

„Jasně!“ Valerie s klidem rozbalovala žvýkačku. „Ty se z těch porad jednou zblázníš.“

„A nevyleť do silnice!“

„Hele, ségra, já jsem ráda, že tě mám. Připouštím, žes toho pro mě dost udělala, ale to neznamená, že se mnou budeš jednat jako s malou. Uvědom si, kolik mi je.“

„Promiň,“ usmála se Camilla. „Měj se hezky a užij si těch pár dní s kamarády. Až se vrátíš, začneme ti hledat byt. Souhlas?“

„Jsi zlatá.“

Valerie ji políbila na tvář a vyskočila, jakmile se na semaforu před nimi rozsvítila červená a celá kolona aut rázem znehybněla. Camilla ještě chvíli sledovala, jak se sestra proplétá mezi čekajícími vozy, pak už zahlédla jen poskakující růžový šátek na její hlavě. Nakonec i ten zmizel v davu lidí před nádražní budovou.

Zelená. Barevná šňůra se dala zvolna do pohybu. Camilla nervózně poklepávala na volant. Věděla, že ji čeká poslední semafor, pak odbočí a bude před komisařstvím. Sláva! Ranní špička brnkala na nervy většině řidičů a přesun z jedné části města do druhé se stával zkouškou trpělivosti. Konečně byla na místě. Do začátku porady zbývaly minuty.

„Ahoj! Přeju všem hezký den,“ pozdravila, jakmile vstoupila do kanceláře.

„Čau!“ Simon vstal od svého počítače a šel jí naproti. Nenápadně ji políbil na tvář a pomohl sundat bundu. Před časem jí navrhl společné bydlení – v době, kdy se Camilla dostávala z deprese po smrti Juliena. Ten se stal jejím parťákem, když Simon odjel dělat kariéru do Bruselu, a hodně se spřátelili. Se Simonem už byli partnery v pracovním i osobním životě víc než rok, ale ke stěhování nakonec nedošlo. O Vánocích se totiž nečekaně vrátila Valerie z Filipín, kde zachraňovala zvířectvo po ekologické katastrofě. Protože neměla střechu nad hlavou, ubytovala ji Camilla u sebe a společný život se Simonem odložili. Valerie už druhý měsíc poletovala mezi svými přáteli a sestřiným azylem, slibovala, že si najde něco vlastního, ale zatím se nezdálo, že by se nějak zvlášť snažila se o sebe postarat.

„Dobré ráno,“ ozvalo se od třetího stolu. Už čtrnáct dní u něj sedával Michel Lumont, náhrada za Juliena. Simon se od začátku obával, že Camilla nového kolegu nepřijme, protože měla s Julienem blízký vztah, ale nakonec musel uznat, že ani on sám není z nového kolegy nadšený. Michel měl sice oproti Julienovi nějaké zkušenosti, před nástupem na oddělení působil patnáct měsíců na komisařství v Bernu, ale zatím toho stejně moc neuměl. Navíc se tvářil jako mistr světa a málokdy si nechal poradit.

„Proč jdeš tak pozdě?“ divil se Simon. „Bručoun už telefonoval, že nekompromisně v devět začínáme. Prý má něco moc důležitého.“

„Zdržela mě Valerie, vezla jsem ji na nádraží, protože odjížděla na chatu k nějakému Stephanovi.“

„Nový přítel?“

„Netuším. Ptala jsem se, ale říkala, že jsou spíš jen kamarádi, tak nevím, jak tomu rozumět. Znáš Valerii. Prý se u něho sejde asi šest nebo deset lidí a užijou si několik dní v přírodě. Až se vrátí, začne hledat byt.“

„A ty jí věříš?“ zasmál se Simon. „Radši jdeme, nebo bude zle.“

V Duboisově pracovně bylo překvapivě plno. Kromě Marcela, který se jako vždycky houpal na židli, tu seděla Annie Sitruková z vedlejší vyšetřovací skupiny a velitel zásahové jednotky Artur Le Drian.

„Výborně, jsme kompletní,“ zahučel od stolu komisař. Nečekal, než se Camilla, Simon a Michel usadí, a okamžitě zahájil poradu. „Patrně jste zaznamenali, že včera večer došlo na Rue Girardon k přepadení Banque Nationale.“

„Samozřejmě, pane, ve večerních zprávách tomu věnovali podrobnou reportáž a říkali tam…“

„Lumonte, jsem velice rád, že sledujete dění v našem městě, ale pokud by vám to nevadilo, vedl bych dnešní poradu sám.“

Michel zmlkl. Marcel se zašklebil do vousů, což naštěstí nebylo vidět, takže nedal komisaři záminku, aby se rozčílil ještě víc. Díky Michelově snaživé poznámce uniklo komisaři i to, že Camilla se Simonem se po sobě překvapeně podívali. Ani jeden z nich včera nezapnul televizi ani internet.

„Proto je tedy s námi velitel včerejšího zásahu Le Drian a vyšetřovatelka Sitruková, která byla včera na místě činu. Tím jim předávám slovo, aby nás všechny informovali o tom, co se stalo.“

„V 17.54 jsem přijal hlášení o přepadení banky. Za dvanáct minut jsme se přesunuli na Rue Girardon a moji muži kontrolovali vstup do sledovaného objektu. Obrazový přenos z místa nebyl dostupný, protože pachatel donutil jednu ze zadržovaných osob, aby zaslepila objektivy kamer, co banku monitorují. Čekal jsem na plán vnitřních prostor, abychom mohli vyhodnotit, jakými cestami se dá dostat do budovy. Zároveň jsem očekával, že se s námi pokusí lupič spojit, aby nám sdělil své požadavky. Teprve v 18.17 propustil jednoho muže,“ Le Drian nahlédl do papíru před sebou, aby se ujistil o správnosti svého hlášení, „jménem André Ronet. Lupič ho pověřil, aby s námi vyjednával. Chtěl, abychom vyklidili ulici, jinak že zabije první oběť. Ronet svolil, že se do banky vrátí a přetlumočí náš souhlas. Dříve než vstoupil dovnitř, se ozvala střelba z automatické zbraně. Moje jednotka se rychle připravila k proniknutí do objektu. Nikdo jí nekladl odpor. V 18.36 jsme měli prostor banky pod kontrolou. Nacházelo se v něm šest mrtvých těl. Protože jejich počet nesouhlasil s počtem lidí, kteří byli v bance před útokem, požádal jsem pana Roneta, aby je identifikoval. K našemu překvapení byl mezi oběťmi i lupič.“

„To znamená, že v bance musel být ještě další člověk, kterého ovšem svědek Ronet neviděl,“ namítl Simon.

„Přesně tak,“ ujala se slova Annie Sitruková. Večer měla službu, takže ji k zásahu na Rue Girardon přivolali.

„Musel upláchnout těsně před tím, než zásahová jednotka pronikla dovnitř.“

„Kudy? A jak se dostal další člověk dovnitř?“ vyštěkl komisař. „Banka je přece prošpikovaná kamerami, musí na nich být přesný záznam toho, kdo vstoupil nebo odešel!“

„To je právě ten problém, komisaři,“ klidně pokračovala Annie, „zjišťovala jsem to hned večer. Jediná kamera, ze které máme k dispozici plnohodnotný materiál, visí nad hlavními dveřmi – venku na ulici. Tudy nepřišel nikdo, kromě těch zabitých a lupiče. Okolo přepážek jsou čtyři kamery. Všechny zaslepil na pokyn lupiče bankovní úředník hned v začátku přepadení. Použil k tomu účelu sprej. Lahvičku jsme zajistili na místě.“ Annie se podívala na Marcela. Ten se sice pořád houpal na židli, ale souhlasně pokyvoval hlavou. „Těchto pět kamer je připojeno na bezpečnostní pult, takže je banka pod stálou kontrolou. Další dvě kamery jsou nainstalovány u zadního vchodu – jedna zevnitř, druhá zvenku – třetí se nachází na malé chodbičce, z níž je přístup k osobním schránkám klientů a ke kanceláři. Poslední umístili do šatny zaměstnanců. Ani jedna z těch čtyř v době přepadení nefungovala. Navíc je agentura nemá pod neustálým dohledem, takže nikdo nevěděl, že nejdou. Záznam z nich se jen ukládá v kanceláři v bance.“

„Bezvadný,“ pokyvoval naštvaně hlavou komisař, „to nevypadá jako náhoda, že zrovna v den, kdy se někdo rozhodne tohle místo přepadnout, nefungujou kamery.“

„Náhoda to určitě není,“ souhlasila Annie. „Přibližně za hodinu máme přijet do banky, abychom se sešli s vedoucím pobočky a zjistili podrobnosti. Dnes mají zavřeno, kontrolují, co zmizelo.“

„Dobře, Sitruková. Protože se jedná o závažný případ, budou s vámi spolupracovat ve skupině tady Ollivier, Bergérová a Lumont.“ Komisař se obrátil na Marcela. „A teď vy, Reno.“

„Tak musím, šéfe, říct, že to byly pěkný jatka…“

„Nechtějte mě naštvat hned od rána. Dobře víte, že si cením vaší práce, ale nesnáším tak buranský projev a žoviální přístup. Buďte tedy laskav a mluvte se mnou profesionálně.“

Marcel vyplivl žvýkačku do ruky, narovnal se na židli a spustil jako ve škole: „V objektu banky se po našem příchodu nacházelo šest mrtvých těl, každé v tratolišti krve, páč ten magor, co nám utek, je rozstřílel jako řešeto.“ Marcel se zarazil, protože si komisař vložil hlavu do dlaní. Okamžitě mu došlo, že se zase vyjadřuje jako pasák krav, jak mu občas bylo vytýkáno, ale Dubois jen mávl rukou na znamení, aby radši pokračoval. Zjevně začínal rezignovat na to, že Marcela převychová nebo aspoň usměrní. „Tady jsou fotky, co posílají moji kluci, abyste se taky mohli kouknout, jak to na místě vypadalo. Zprávu o těch mrtvolách dodá doktor Frank, odvezl si je k sobě do baráku. A teď stopy…“ Marcel udělal dramatickou pauzu. „Na místě jsme zajistili obrovský množství materiálu, ale nejspíš nám moc nepomůže, když se jedná o veřejný místo a projde tudy za den spousta lidí. Nějak se tím probereme. Pachatel – tedy ten, co původně vypadal jako pachatel, ale nakonec zůstal na podlaze spolu s ostatníma, měl rukavice, otisky nikde nenechával. Předpokládejme, že jeho komplic, kterej ho nakonec odprásknul, nebyl hlupák a taky se na přepadení připravil aspoň tak, že si ty rukavice vzal. Zbraň, kterou ten náš zastřelenej týpek – říkejme mu třeba Albert, přestože to žádnej Ajnštajn nebyl – ohrožoval lidičky v bance, použita vůbec nebyla, takže si chudák ani nevystřelil.“

„Já tě na chvíli přeruším,“ přihlásila se o slovo Annie.

„Docela ses trefil, protože podle dalšího šetření se ten člověk, který přepadl banku, jmenoval Bert Jugnot.“

„No vidíte, přátelé, nejsem já geniální?“ rozhlížel se Marcel hrdě po ostatních, ale nikdo jeho nadšení nesdílel, jen Camille a Simonovi cukalo v koutcích, Michel se tvářil pobouřeně, Annie důležitě a Le Drian neutrálně. Komisař měl obličej stále zakrytý dlaněmi a opíral se lokty o stůl.

„Stopy, Reno! Stopy!“ Jeho hlas byl napůl vyčerpaný, napůl odevzdaný.

„Jasňačka,“ vrátil se Marcel ke svým poznámkám.

„Albertova – totiž Bertova – zbraň se teda našla na místě činu, ležela pod bankovní přepážkou a následně se ukázalo, že z ní nikdo nestřílel, ale to jsem už vlastně říkal. Všichni přítomný byli nejspíš usmrcený samopalem UZI ráže 9 mm Luger, ale ještě čekáme na zprávu z balistiky. Zabiják byl pravděpodobně jeden. Na místě jsme našli 28 nábojů, ale určitě mají ty chudáci ještě něco v tělech. Zdá se teda, že chlap na tom místě vypálil celej zásobník.“

„Bylo na první pohled něco vypáčeno nebo násilně otevřeno?“

„Ne,“ reagovala okamžitě Annie, „při běžném ohledání se zdálo všechno v pořádku, ale jak už jsem uvedla, dnes pracovníci banky zjišťují ztráty a škody.“

„Dobrá,“ pokýval komisař hlavou. „Vy čtyři do banky, Reno za techniky a vám, Le Driane, díky za perfektní práci.“

Dubois cítil smutek. Rozhovor s Patricií v něm vyvolal intenzivní vzpomínky na rozvod s Agnes, přestože je dlouho zatlačoval kamsi do kouta. Nepochopitelné přepadení banky se šesti mrtvými předznamenávalo spoustu práce, ale starosti mu dělala hlavně záležitost s Alexandrem. Už desítky hodin o něm nikdo nevěděl. S Nadine zůstávali od osudného večera ve spojení, denně si volali a navzájem se ujišťovali o tom, že všechno dobře dopadne. Alexandrovo jméno se už sice na seznam hledaných osob dostalo, ale kolegové z oddělení pohřešovaných osob jim pochopitelně připomněli, že většina lidí, kteří se „ztratí“, k tomu má svůj důvod a dříve nebo později se zase najednou objeví. Sám René projel o víkendu v obou směrech dálnici, aby prohlédl trasu, kudy přítel mířil domů, ale neobjevil nic, co by jakkoli pomohlo objasnit jeho zmizení. Ráno požádal technika Paula, zda by nemohl čistě neoficiálně lokalizovat Saganův záložní mobil, který přítel vždy vozil v autě. Už ho nenapadalo nic jiného, co by mohl dělat. Vtom na stole zazvonil telefon.

„Dubois, slyším.“

„Paul. Pane komisaři, ráno jste se zajímal o vyhledání vozu pana Sagana, ale už to nejspíš nebude potřeba.“

„Co se stalo?“

„To vám zatím neřeknu, ale právě jsem se doslechl, že hlídka na výpadovce zajistila Saganovo auto. Stálo odstavené na polní cestě za řadou keřů, zamčené. Identifikovali ho podle poznávací značky. Právě ho převáží k nám a budeme ho ohledávat. Myslel jsem si, že byste to měl vědět.“

„Počkejte, Paule, říkáte, že ho našli na výpadovce? Vážně nestálo na dálnici?“

„Ne, pane, díval jsem se na mapu a myslím, že si pan Sagan chtěl zkrátit cestu přes vesnici Sebastianne. Pokud se nemýlím, bydlí v Kapucínské ulici na severním okraji města a tahle trasa je vlastně zkratka. Když člověk sjede z dálnice a projede Sebastianne, okolo městských zahrad dorazí přímo do Kapucínské ulice.“

„To máte pravdu. Netušil jsem, že Alexandr jezdí zkratkou, ani jeho žena Nadine se o tom nezmínila, proto jsme auto neobjevili dřív. Každopádně, až budete mít nějaké výsledky z prohlídky, dejte mi vědět. Díky, Paule.“

Komisař se zamyslel. Tohle vypadalo skutečně vážně, přesto se rozhodl, že Nadine zatím nebude znepokojovat. Pro tuto chvíli jí nezavolá, počká, jestli se ve voze objeví nějaké důkazy, které by svědčily o tom, že Alexandrovi někdo ublížil.

5 
ÚKLID 

„Kurva, Zidi, musíš pořád tak žrát?“ vztekal se Bob na tlouštíka na vedlejším sedadle. Ten se ládoval žemlí s pečeným masem a tuk se šťávou mu stékaly mezi prsty. Při každém zakousnutí se mu od úst sypaly drobky, pokrývaly jeho klín i kolena a jako sněhová mračna se snášely na sedadlo.

„Stejně tu máš pořád svinčík,“ zahuhlal Zidi s plnou pusou a smetl úlomky pečiva na zem.

„Protože ho tady děláš!“ štěkl Bob. „Ale todle si uklidíš!“

„No jo pořád… Chceš kousnout?“ Zidi k parťákovi napřáhl mastnou ruku se svačinou, ale ten se zhnuseně odvrátil.

„Dej pokoj. Zvedá se mi kufr z toho, co seš schopnej do sebe narvat.“

„Děláš chybu. To maso pekla moje stará a to je ňáká kuchařka.“

„Taky je to na tobě vidět. Podívej se na svůj pupek, máš ho jako prase.“

„Asi proto mám rád vepřový, ne?“ zamumlal Zidi a nečekaně kýchl, čímž potvrdil, že je to pravda.

Bob se zasmál. Bylo jasné, že hádka skončila. Náklaďák poskakoval po neupravené cestě. Deštivé předjaří se na jejím povrchu podepsalo, výmoly se naplnily vodou a bahnem, auto je rozstřikovalo na všechny strany. Oba muži se natřásali v rytmu jízdy a chvílemi naráželi hlavami do okének.

„Jeď pomalu,“ drkotal zuby Zidi, „nebo se ti tu pobliju.“

„To si zkus, ty prase!“

Konečně dorazili k nevzhledné patrové budově bývalé veterinární kliniky. Před několika lety ji definitivně opustili poslední nájemníci. Už dávno jim nevyhovovalo zázemí, děravá střecha a rozbitá příjezdová cesta odrazovaly případné kupce. Majitel nechtěl do oprav investovat peníze a nájemce už vůbec ne. Raději si našel jiné prostory, co nestály na periferii města a vlastník se o ně lépe staral. Stará budova neměla dlouhou dobu využití, chátrala a nikdo se o ni nezajímal. Nyní se konečně někdo rozhodl, že ji opraví. Zidi s Bobem provozovali malou firmu, která vyklízela ruiny a připravovala je pro řemeslníky, kteří je pak dávali do přijatelného stavu.

„Kde začnem?“

Zidi se rozkročil v přízemní chodbě a založil si ruce v bok. Před nimi se táhl prostor s řadou dveří po obou stranách. „Je to tu dlouhý jak tejden.“

„Hele, brácho, nedělej problémy! Takovou akci nemáme poprvý. Jedem jako vždycky od konce chodby, každej jednu stranu. Všechen bordel na korbu. Kdyby někdo z nás našel schovaný prachy, dělí se s tím druhým.“

„Tos uhád,“ zvedl Zidi prostředník, „jestli něco vobjevím, nedám ti ani floka.“

Vyrazili dlouhou chodbou, jejich kroky se nesly vzduchem a odrážely se od stěn jako tenisové míčky po prudkém úderu.

„Já vpravo, ty vlevo,“ rozhodl Bob a Zidi neprotestoval.

Bobova první místnost byla prakticky prázdná. Trocha harampádí. Otočil se u náklaďáku čtyřikrát a měl hotovo. Mohl se přesunout ke druhé.

„Teda, kámo, todle je naprostej humus!“ řval, sotva otevřel. „Tady bejvala snad laboratoř nebo chemickej sklad! No to je vodporný! Do hajzlu!“

Nadával celou cestu, než došel do auta pro další pár rukavic. Pracovní vyměnil za gumové. Na zemi se povalovaly převržené nádoby s různobarevnými tekutinami, které se spojovaly do ulepených ostrůvků. Celá místnost navíc čpěla odporným zápachem.

„Já si snad dojdu pro respirátor,“ otřásl se Bob, neustále remcal, ale dal se do práce.