Copyright © Jojo Moyes 2009

All rights reserved

Translation © Michala Marková, 2017

ISBN 978-80-249-5331-8

Obsah

- Prolog

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- Epilog

- Poděkování

Pro C, S., H. a L. – a pro Meccu Harrisovou

Ukaž mi svého koně, a já ti řeknu, kdo jsi.

ANGLICKÉ PŘÍSLOVÍ

Prolog

Její žluté šaty uviděl dřív než ji. V příšeří v hloubi stájí zářily jako maják. Ochromeně přemítal, jestli má věřit vlastním očím. Pak natáhla bledou paži, Gerontiova ušlechtilá hlava se sklonila přes dveře boxu pro jakýsi pamlsek a on spěšným krokem vyrazil. Skoro se rozeběhl, až okované špičky holínek zazvonily o mokrou dlažbu.

„Ty jsi tady!“

„Henri!“

Než se stačila otočit, už ji držel v náručí, líbal ji, nořil jí tvář do vlasů a vdechoval jejich překrásnou vůni.

„Přijeli jsme odpoledne,“ šeptala a tiskla se mu tváří k rameni. „Neměla jsem skoro ani čas se převléct. Určitě vypadám hrozně… ale seděla jsem v hledišti a zahlédla jsem tě za oponou. Chtěla jsem ti jen popřát štěstí.“

Dál už jejím slovům nerozuměl, ale stejně ji skoro nevnímal. Byl jako v transu už z její pouhé přítomnosti a z vědomí, že ji po tolika měsících zase svírá v náručí. „No tedy!“ O krůček ustoupila a změřila pohledem jeho dokonalou uniformu od černé čapky se štítkem až po konce nohavic, pak mu z jedné zlaté epolety setřela neexistující smítko. S povděkem postřehl, že prsty odtáhla jen neochotně. Ani po tolika měsících žádné rozpaky, uvědomil si užasle. Žádné koketní upejpání. Byla dokonale bezelstná. Dívka z jeho snů se opět stala skutečností.

„Strašně ti to sluší,“ řekla.

„Já… nemůžu se zdržet,“ hlesl. „Za deset minut jedeme.“

„Já vím. Jsem z Le Carrousel celá pryč. Už jsme viděli oddíly na motorkách a taky přehlídku tanků,“ vykládala. „Ale největší trhák jsi ty, Henri, ty a koně.“ Ohlédla se k aréně. „Mám dojem, jako by se na tebe přišla podívat celá Francie.“

„Ty… ty jsi sehnala les billets?“

Zamračili se na sebe. Ať se snažili sebevíc, s jazykem byla pořád ještě svízel.

„Billets… “ Nazlobený sám na sebe zavrtěl hlavou. „Lístek. Lístky. Nejlepší lístky.“

Rozzářila se a jeho krátká chvilka rozčilení pominula. „Ano! Sedíme s Edith a její maminkou hned v první řadě. Už se nemůžou dočkat, až tě uvidí jet. Bydlíme v hotelu Château de Verrières.“ Ztišila hlas do šepotu, i když kolem nikdo nebyl. „Je nádherný. Wilkinsonovi mají příšerně moc peněz. Mnohem víc než my. Bylo od nich strašně hezké, že mě sem vzali.“

Sledoval, jak mluví. Vlnka na linii jejího horního rtu ho rozptylovala. Ona je tady! Rukama v bílých kozinkových rukavicích jí obemkl tvář. „Florence.“ Vydechl a zase ji políbil. Voněla sluncem, i když venku už se smrákalo. Ta vůně byla opojná. Jako by byla stvořená k tomu, aby z ní sálala vřelost. „Každý den se mi po tobě stýská. Předtím pro mě nebylo nic než Le Cadre Noir. Teď… teď už bez tebe nic nemá cenu.“

„Henri.“ Pohladila ho po tváři a celým tělem se k němu přitiskla. Málem se mu zatočila hlava.

„Lachapelle!“

Prudce se otočil. Didier Picart stál u svého koně a stájový pomocník mu chystal sedlo. Picart si natahoval rukavice. „Kdybys myslel na rajtování aspoň tolik jako na tu svoji anglickou děvku, hned by šlo všechno líp.“

Florence sice neuměla francouzsky natolik, aby mu rozuměla, ale výraz na Picartově tváři jí neušel. A očividně pochopila, že ať už ten druhý Francouz řekl cokoliv, lichotka to nebyla.

V Henrim se jako obvykle začal vzmáhat vztek, ale se zaťatými zuby se ovládl. Zavrtěl na Florence hlavou a pokusil se jí naznačit, jak je Picart hloupý a že si ho nemá všímat. Takhle se Picart choval, urážel a provokoval od toho zájezdu do Anglie, na kterém se Henri a Florence poznali. Anglické holky nemají úroveň, prohlašoval pak Picart halasně v jídelně, a Henry vytušil, že ty poznámky jsou mířené na něj. Neumějí se oblékat. Jedí jak čuňata. A za pár franků nebo pintu toho jejich hnusného piva půjdou s každým.

Pár týdnů trvalo, než Henri přišel na to, že Picartova hořkost nemá nic společného s Florence: souvisela s jeho otřesenou pozicí v Le Cadre Noir, s jeho rozhořčením nad tím, že ho jakýsi kluk z venkova odsunul na vedlejší kolej. Ne že by se mu pak ty výlevy poslouchaly lépe.

Picartův hlas se rozléhal po dvoře. „U Gautierova nábřeží se prý pronajímají pokoje. To by bylo pohodlnější než ve stáji, n’est-ce pas?

Henri sevřel Florencinu dlaň. Snažil se ukočírovat hlas. „Pro tu bys nebyl dost dobrý, ani kdybys byl poslední chlap na světě, Picarte.“

„Copak ty nevíš, že každá děvka má svoji cenu, ty burane?“ Picart se ušklíbl, zasunul dokonale vyleštěnou holínku do třmenu a vyšvihl se do sedla.

Henri měl už už nakročeno, ale Florence ho zastavila. „Já se radši půjdu usadit, miláčku,“ řekla. „Musíš se připravit.“ Zaváhala, pak se k němu natáhla, útlou bledou ručkou si ho přitáhla za šíji a ještě jednou ho políbila. Bylo mu jasné, o co jí jde: snažila se odvést jeho myšlenky od toho otravného Picarta. A dobře dělala – když se k němu tiskly její rty, vnímal jen a jen radost. Usmála se. „Bonne chance, écuyer.“

„Écuyer!’ zopakoval. Na okamžik ho to rozptýlilo. Dojalo ho, že v době jejich odloučení si osvojila správný výraz pro špičkového jezdce.

„Učím se!“ S šibalsky rozzářenýma očima mu poslala vzdušný polibek a s ním i příslib – a vzápětí bylo jeho anglické děvče pryč, utíkalo dlouhou stájí a podpatky mu ťukaly o dlažbu.

Výroční vojenský festival Le Carrousel už tradičně znamenal pro mladé důstojníky jezdectva ze Saumuru konec celoročního výcviku. Jako obvykle se v tenhle červencový víkend středověké městečko hemžilo návštěvníky, kteří chtěli nejen být u závěrečných zkoušek mladých důstojníků, ale i vidět tradiční přehlídky vojenské jízdy, motocyklové akrobacie a tanků s kapotami ještě pošramocenými válkou.

Psal se rok 1960. Hodnoty se posouvaly, staré pořádky se bortily pod náporem populární kultury a hlasu Johnnyho Hallydaye, ale v Saumuru nebyla na změny nálada. Každoroční vystoupení dvaadvaceti elitních francouzských jezdců – vojáků i civilistů –, kteří tvořili Le Cadre Noir neboli Černý čtverec, bylo zlatým hřebem víkendu a zárukou, že bude beznadějně vyprodáno: lístky si kupovali jak místní, tak milovníci francouzských tradic, a konečně i ti, kdo nad tím příliš nepřemýšleli, jen se nechali zlákat plakáty, které jim ve všech krajích kolem Loiry slibovaly „majestát, tajemství a koně, kteří popírají zákony zemské přitažlivosti“.

Le Cadre Noir vznikl o téměř 250 let dříve, poté co francouzské jezdectvo zdecimovaly napoleonské války. Ve snaze obnovit to, co bylo kdysi považováno za výkvět jezdectva, byla v Saumuru založena škola. Ve městě, v němž působila jezdecká akademie už od šestnáctého století, se sešli učitelé z těch nejlepších francouzských jezdeckých škol, z Versailles, Tuileries a Saint Germain, aby předali špičkovou tradici drezurní jízdy nové generaci důstojníků, a pokračují v tom dodnes.

S nástupem tanků a mechanizace vyvstala otázka, k čemu vlastně taková starobylá organizace je. Ale za celá desetiletí se nenašla vláda, která by se odhodlala zrušit to, z čeho se už stala součást francouzského kulturního dědictví. Jezdci v černých uniformách se proměnili v symboly a Francie, znalá tradic L’Académie Francaise, haute cuisine i haute couture, dobře chápala, jak jsou tradice důležité. Sami jezdci jako by pochopili, že nejsnazší cestou k přežití bude změna role, a tak rozšířili své pole působnosti: kromě výuky vojenských jezdců se škola otevřela veřejnosti a začala své vzácné umění a překrásné koně předvádět veřejně, ve Francii i za hranicemi.

To byl tedy onen Le Cadre Noir, jehož členem byl nyní Henri Lachapelle, a dnešní vystoupení, symbolicky tady na domácí půdě, bylo tím nejdůležitějším z celého roku: byla to příležitost, jak své těžce nabyté zkušenosti prezentovat přátelům a příbuzným. Vzduch voněl karamelem, vínem a ohňostroji, vedro houstlo i díky tisícihlavým, zvolna korzujícím davům. Kolem náměstí Chardonnet, mezi vznosnými budovami École de cavalerie, se tísnily zástupy. Karnevalovou atmosféru ještě zesiloval červencový žár a sílící pocit očekávání. Všude běhaly děti s balónky a cukrovou vatou, jejich rodiče se ztráceli v tlačenici před stánky s papírovými větrníky a šumivým vínem nebo v rozesmátých skupinkách procházeli po velkém mostě k zahrádkám kaváren na severním břehu řeky. A z řad těch, kdo už zasedli na tribuny velké písečné arény zvané Le Grand Manège, stoupal rozčilený šum. Diváci netrpělivě poposedávali, ovívali se a potili ve slábnoucím světle.

„Attends!“

Henri zaslechl povel, který je svolával, popatnácté se zeptal dresseura, jestli má uniformu v pořádku, pak pohladil svého koně Gerontia po nozdrách, zálibným pohledem přejel drobné, stuhou protknuté copánky, do kterých pomocník spletl Gerontiovu hřívu, zamumlal mu do elegantně tvarovaných uší slova plná chvály a povzbuzení. Gerontiovi bylo sedmnáct, byl tedy z pohledu akademie už poměrně starý a brzy měl jít na odpočinek. Byl to Henriho kůň už od té chvíle, kdy Henri před třemi lety do Le Cadre Noir nastoupil, a hned od začátku mezi nimi vzniklo pevné pouto plné citu. Tady mezi prastarými zdmi jezdecké školy nebylo žádnou vzácností, když mladí muži líbali své koně na nozdry a šeptali jim do uší lichotky, které by se styděli říct ženě.

„ Vous êtes prêt?“ Mistr cvičitel zvaný Pánbůh procházel v doprovodu své obvyklé suity écuyers středem přípravné jízdárny. Ve zlaté uniformě a třírohém klobouku byl tenhle služebně nejstarší instruktor nepřehlédnutelný. Zastavil se před mladými jezdci a jejich nepokojně se ošívajícími koni. „Jak víte, tohle je nejdůležitější okamžik celého roku. Tato slavnost se koná už déle než sto třicet let a naše škola má tradici ještě mnohem a mnohem starší: na jejím počátku stál v dobách antického Řecka Xenofón.

Dnešní svět jako by prahl po neustálé změně, odhazuje vše staré a honí se za vším, co je zadarmo a co je snadné. My v Le Cadre Noir ale věříme, že elita má i v dnešním světě své místo, že stojí za to usilovat o dokonalost. Dnes večer se z vás stanou vyslanci, jejichž úkolem je ukázat, že skutečný půvab a skutečná krása jsou výsledkem disciplíny, trpělivosti, soudržnosti a sebezapření.“

Rozhlédl se. „Naše umění zmírá v okamžiku svého vzniku. Dejme lidem ze Saumuru pocit, že spatřit něco takového je výsada.“

Ozvalo se souhlasné mumlání; mladíci začali nasedat na koně. Někteří si upravovali čapky, jiní si otírali neexistující špínu z holínek: všechny ty drobné pohyby měly zaplašit vzrůstající trému.

„Připraven, Lachapelle? Nejsi moc nervózní?“

„Ne, pane.“ Henri se napřímil a cítil, jak starší muž putuje očima po jeho uniformě a hledá sebemenší nedokonalost. Dobře si uvědomoval, že přes zdánlivý klid ho prozrazuje pramínek potu, jenž mu stékal ze spánků na tuhý stojáček.

„první Carrousel bývá tak trochu adrenalinová záležitost, to není žádná ostuda,“ chlácholil ho Pánbůh a poplácal Gerontia po šíji. „Však on tě v tom tadyhle starý brach nenechá. Takže při druhém skupinovém výstupu jedeš kapriolu. Pak krupadu na Fantasmovi. D’accord…?“

„Ano, pane.“

Henri dobře věděl, že názory mistrů cvičitelů neboli maîtres écuyers na to, zda mu má být při výročním vystoupení přidělena tak významná role, se různí. Souviselo to s jeho četnými konflikty a zjevným nedostatkem disciplíny. Jeho štolba mu říkal, co se povídá v sedlovně: že prý ho jeho vzpurnost dokonce skoro stála místo v Le Cadre Noir.

Ani se nesnažil hájit. Jak by jim mohl vysvětlit tu bouři, která se v něm odehrává? Jak by jim mohl sdělit, že pro něj, který nikdy neslyšel láskyplné slovo a neucítil něžný dotek, se její hlas, její vlídnost, její ňadra, vůně a vlasy staly nejen rozptýlením, ale posedlostí mocnější, než mu skýtaly veškeré chytré knihy o finesách jezdeckého umění?

Henri Lachapelle měl za sebou dramatické dětství, kterému kraloval panovačný otec. Rafinovanost se tu omezovala nanejvýš na láhev vína za dva franky, a kdo se pokusil něco se naučit, sklidil posměch. Když se dal Henri k jezdectvu, získal jeho život jasný řád, a jak stoupal po hodnostním žebříčku až k doporučení do Le Cadre Noir, připadalo mu, že víc už snad nikdo od života očekávat nemůže. V pětadvaceti letech měl pocit, že konečně objevil domov.

Byl zázračně nadaný. Za léta na statku se z něj stal mimořádný dříč. Uměl zacházet s těžko zvládnutelnými koni. Šuškalo se, že by se z něj časem mohl stát maître écuyer – v těch nejfantastičtějších představách dokonce možná nový Pánbůh. Ještě nedávno byl přesvědčený, že mu disciplína, čirá radost a spokojenost ze získávání nových znalostí vystačí na zbytek života.

A pak jistá Florence Jacobsová z Clerkenwellu, která vlastně ani neměla ráda koně, dostala vstupenku na vystoupení francouzské jezdecké školy v Anglii, a všechno bylo rázem jinak – připravila ho o klid, o odhodlání i o trpělivost. Později, když už mu zkušenosti daly životní nadhled, by svému mladšímu já mohl samozřejmě sdělit, že u první lásky se taková vášeň dá čekat, že tyhle pocity, co připomínají živelní katastrofu, s časem slábnou a pomíjejí. Ale Henri byl samotář, přátel měl jen málo a neznal nikoho zkušenějšího, s nímž by se mohl poradit. A tak věděl jen to, že od chvíle, kdy v hledišti po tři večery za sebou vídal tmavovlásku, která zaujatě sledovala představení, nedokázal myslet na nic jiného. Nakonec se jí šel po vystoupení představit – vlastně ani nevěděl proč – a od té doby ho každá minuta strávená bez ní rozčilovala, ba dokonce mu připadala jako nekonečná propast beze smyslu. Vše ostatní bylo najednou kdesi daleko vzadu.

Jeho soustředění bylo to tam. Po návratu do Francie začal mít výhrady proti teoretickým poučkám, jejichž drobné detaily mu najednou připadaly nepodstatné. Devauxe, jednoho z nejstarších maîtres écuyers, osočil, že „přehnaně lpí na minulosti“. Teprve když zmeškal už třetí trénink a jeho pomocník ho varoval, že se šušká o jeho propuštění, uvědomil si, že by se měl vzchopit. Zase se pustil do Xenofóna a zase začal plnit každodenní povinnosti. Sekal dobrotu. Jistotu mu dodávaly Florenciny stále častější dopisy a slib, že se za ním v létě přijede podívat. A za pár měsíců – snad jako za odměnu – mu byla svěřena klíčová úloha: měl provést krupadu, jeden z nejnáročnějších jezdeckých cviků, a to místo Picarta. Což si onen výsadám uvyklý mladý muž vyložil jako další urážku v řadě jiných ponížení.

Pánbůh nasedl na koně, mohutného portugalského hřebce, a pobídl ho o dva elegantní kroky blíž k Henrimu. „Ne abys mě nechal ve štychu, Lachapelle. Ať je tenhle večer nový začátek. Udělej nám tu laskavost.“

Henri přikývl. Náhlý nápor trémy ho zbavil slov. Nasedl a chopil se otěží, zkontroloval, zda mu čepice se štítkem na krátce střižených vlasech správně sedí. Slyšel hučení davu, pak orchestr zahrál pár zkusmých tónů, diváci napjatě umlkli a rozhostilo se ticho, jaké nastává, jen když několik tisíc lidí na cosi čeká. Henri jen mimoděk vnímal, jak si jeho kolegové tiše přejí „zlom vaz“, a pak už vedl Gerontia na jeho místo v polovině vojensky vyrovnané řady lesklých, opentlených koní. Ten jeho dychtivě čekal na první povel. Těžká červená opona se zvedla a světlem zaplavená aréna je zvala ke vstupu.

Přestože těch dvaadvacet jezdců působilo klidně a spořádaně a jejich vystoupení vynikala půvabem, byl život v Le Cadre Noir fyzicky i duševně náročný. Den co den doháněly Henriho Lachapella k vyčerpání a téměř k slzám jak nekonečné připomínky jezdeckých mistrů, tak i jeho zdánlivá neschopnost přinutit mohutné, svalnaté koně, aby prováděli nadzemní cviky vysoké školy přesně podle náročných mistrovských požadavků. A také na vlastní kůži pocítil (i když dokázat by to nemohl) předsudky vůči těm, kdo do elitní školy nastoupili z armády, nikoliv z civilních jezdeckých kurzů jako příslušníci francouzských horních deseti tisíc, kteří si mohli odmalička dovolit dvojí luxus – skvělé koně a dostatek času na zdokonalování svých jezdeckých schopností. V Le Cadre Noir si byli teoreticky všichni rovni, lišili se jen svou zdatností v sedle. Henri si byl ovšem dobře vědom toho, že rovnostářský duch nejde pod povrch jejich černých uniforem.

Přesto si ale tenhle kluk ze statku v Tours, který byl na nohou od šesti ráno až do noci, zvolna vydobyl skvělou pověst jak díky své pracovitosti, tak díky schopnosti dohodnout se i s těmi nejhůř zvládnutelnými koni. Maîtres écuyers si zpod svých černých čapek dobře všímali, že Henri Lachapelle má, jak se říká, „klidný sed“. Že je sympatický. A právě proto mu kromě jeho milovaného Gerontia přidělili i výbušného, mladého, ocelově šedého valacha jménem Fantasmus, který uměl ze zcela nicotných důvodů proměnit téměř každou situaci v katastrofu. Henri se celý týden tajně děsil toho, že tak důležitá úloha byla svěřena právě Fantasmovi. Ale teď, když se na něj upíraly oči diváků, v uších mu zněly vznosné tóny smyčců a pod sebou cítil uvolněné tempo Gerontiova kroku, si připadal, Xenofónovými slovy, jako by mu narostla křídla. Vnímal Florencin obdivný pohled a s vědomím, že už zanedlouho se jeho rty dotknou její kůže, zasedl hlouběji a jel ještě elegantněji, a lehkost jeho doteků nutila starého koně, aby ukazoval, co v něm je, a radostně stříhal ušima. Pro tohle jsem stvořený, pomyslel si Henri vděčně. Tady mám všechno, co potřebuji. Všímal si mihotavého odlesku pochodní na prastarých sloupech, naslouchal rytmickému, přesně odměřovanému dunění koňských kopyt. Klusal v útvaru po obvodu arény, utápěl se v síle okamžiku, vnímal jen koně, který se pod ním nádherně pohyboval a švihal kopyty tak, až měl Henri chuť se rozesmát. Starý kůň se předváděl.

„Seď rovně, Lachapelle. Jedeš jak sedlák.“

Henri zamžikal a zahlédl Picarta, který dojel k němu a srovnal se těsně vedle něj.

„Proč sebou tak meleš? Tos od té svojí děvky dostal vyrážku?“ zasyčel Picart.

Henri mu už už chtěl něco odpovědět, ale pak Pánbůh zavelel: „Levadef1 a celá řada jezdců zvedla koně na zadní. Zaburácel potlesk.

Když se přední kopyta koní opět dotkla země, Picart se odvrátil. Přesto byl jeho hlas naprosto zřetelný. „Jestlipak taky šuká jako selka?“

Henri se kousl do rtu a přinutil se potlačit vztek, aby ho přes otěže nepřenesl na svého přirozeně mírného koně. Slyšel, jak konferenciér vysvětluje techniku tohoto cviku, a snažil se ovládnout své myšlenky, nechával sebou ta slova volně proudit. V duchu si opakoval Xenofónovu poučku: „Hněv narušuje účinnou domluvu s koněm.“ Tenhle večer mu Picart nezkazí. „Mesdames et messieurs, nyní ve středu arény uvidíte, jak Monsieur de Cordon provádí levadu. Všimněte si, jak kůň balancuje na zadních nohách v úhlu přesně pětačtyřicet stupňů.“ Henri si jen matně uvědomoval, že kdesi za ním se na zadní zvedá černý kůň, i následný potlesk. Usilovně se soustředil, snažil se udržet si Gerontiovu pozornost. Z hlavy mu ale nešla myšlenka na Florencin výraz, když před ní Picart vyřvával ty své nestoudnosti, na úzkost, která se jí v tu chvíli zračila ve tváři. Co když umí francouzsky lépe, než dává najevo?

„A nyní uvidíte Gerontia, jednoho z našich nejzkušenějších koní, jak předvádí cvik zvaný kapriola. Jde o jeden z nejnáročnějších cviků jak pro koně, tak pro jezdce. Kůň vyskočí do vzduchu, a ve chvíli, kdy se nedotýká země, vykopne za sebe.“

Henri Gerontia zpomalil a propojil tah rukou s jemnou pobídkou ostruhami. Cítil, jak se kůň pod ním začíná pohupovat jako dřevěný houpací koník, jak pohybem zvaným terre à terre sbírá pod sedlem sílu. Já jim ukážu, pomyslel si, a pak ještě: já mu ukážu.

Všechno ostatní zmizelo. Zůstal tu jen on, jeho statečný starý kůň a ta rostoucí síla. A pak s výkřikem „Derrière!“ přitiskl ruku s bičíkem ke koňskému zadku, ostruhy ke koňskému břichu, Gerontius vyskočil a zadní nohy vymrštil horizontálně za sebe. Henri vnímal to náhlé oslepující práskání fotoblesků, užaslé vydechnutí davu, potlesk a pak už klusal k rudé oponě. Cestou stačil zahlédnout Florence, která aplaudovala vestoje a zářila hrdým úsměvem.

„Bon! C’était bon!“ To už z Gerontia sesedl, poplácal ho po pleci a dresseur ho odvedl. Mimoděk zachytil pár uznalých výkřiků, pak se změnilo tempo hudby v aréně, škvírou v oponě zahlédl dva z ostatních jezdců, jak předvádějí vlastní číslo s koni na dvou dlouhých otěžích.

„Fantasmus je strašně nervózní.“ Vedle něj se objevil štolba, ustaraně vraštil husté černé obočí a plísnil šedého koně, který je na otěžích neklidně obcházel. „pozor na něj, Henri.“

„To bude dobrý,“ utrousil Henri nepřítomně a otřel si pot z čela. Štolba podal otěže čekajícím pomocníkům, otočil se k Henrimu a opatrně mu sňal čapku. Tenhle cvik se běžně prováděl bez čapky, aby nezačala klouzat a jezdce to nerozptylovalo, ale Henri si kvůli tomu vždycky připadal podivně zranitelný.

Ocelově šedý kůň, kterého z každé strany vedl jeden muž, s neklidným cukáním vešel do arény a šíji měl už teď temnou potem.

„Běž. Teď. Běž.“ Štolba ho rychle pohladil po zádech saka a postrčil ho do arény. To už kolem Fantasma stáli tři écuyers, dva u hlavy, jeden za ním. Henri vešel do záplavy světel a záviděl jim toho koně, kterého se mohli držet jako kotvy.

„Bonne chance!“ popřál mu ještě štolba, než jeho slova zanikla v potlesku.

„Mesdames et messieurs, voilà la croupade. Jde o cvik vojenského jezdectva ze sedmnáctého století, kdy byl považován za prověrku jezdcovy stability v sedle. Podobné cviky se osvojují čtyři až pět let. Monsieur Lachapelle pojede na Fantasmovi bez sedla a třmenů. Cvik se prováděl už ve starém Řecku, pro jezdce je náročnější než pro koně a dá se říci, že jde o jakousi elegantnější verzi rodea.“

Obecenstvo se zasmálo. Henri, oslněný září reflektorů, po očku pohlédl na Fantasma, který obracel oči v sloup ve směsici nervozity a jen lehce potlačované zuřivosti. Byl to kůň stvořený pro akrobacii a nesnášel, když ho drželi tak těsně u hlavy. Jeho už tak špatné rozpoložení ještě zhoršoval ruch, zvuky a pachy festivalu.

Henri pohladil koně po napjaté pleci. „Šššš,“ konejšil ho tiše. „Nic to není.“ Zachytil letmé úsměvy Duchampa a Varjuse, jezdců u Fantasmovy hlavy. Oba to byli zkušení koňáci, kteří dovedli rychle reagovat na hřebcovy prudké změny nálady.

„Pořádně zasednout, jasný?“ zubil se na něj Varjus, když ho vyhazoval na koňský hřbet. „Un, deux, trois… hop!“

Z koně sálalo napětí. To je dobře, říkal si Henri v duchu, když se rovnal v sedle. Adrenalin ho dostane ještě výš. Divákům i Pánubohu se to bude líbit… přinutil se zhluboka nadechnout.

A právě když si Henri zakládal ruce vzadu na bedrech v tradiční pasivní poloze, ve které si vždycky připadal nepříjemně jako zajatec, shlédl stranou a zjistil, kdo to vlastně celou dobu stojí za Fantasmem.

„Tak teď se ukáže, co jsi doopravdy za jezdce, Lachapelle,“ řekl Picart.

Neměl čas na odpověď. Natáhl nohy, jak to jen šlo, a za zády propletl prsty v rukavicích. Konferenciér říkal ještě něco, v hledišti se rozhostilo napjaté ticho.

„Attends.“

Varjus se ohlédl. Pod Henrim se sbíralo terre à terre. „Un, deux, derrière!“

Henri ucítil, jak se kůň napjal, uslyšel suché prásknutí Picartova bičíku o koňský bok. Fantasmus se vzepjal, zadní polovina těla vystřelila do vzduchu, Henriho to vyhodilo vpřed a jen tak tak udržel ruce sepjaté za zády. Kůň se zklidnil a arénou se rozezněl mohutný aplaus.

„To nebylo zlý, Lachapelle,“ zamumlal Varjus, zapřený o Fantasmovu hruď.

A pak se najednou, dřív než měl čas se přichystat, ozvalo ještě jednou: Derrière! Fantasmovy zadní nohy ho vystřelily vzhůru a dopředu, takže tentokrát Henri ve snaze udržet rovnováhu ruce doširoka rozhodil.

„Ne tak brzo, Picarte. Vždyť ho shodíš.“

Dezorientovaný Henri vnímal podrážděný Varjusův tón i nepříliš spokojené odfrknutí koně, jehož záď se pod ním zase zatínala. „Dvě vteřiny. Dejte mi dvě vteřiny,“ zamumlal a snažil se narovnat. Než to ale stihl, ozvalo se za ním další hlasité prásknutí. Bič tvrdě dopadl shora, a tentokrát kůň vyhodil velice prudce. Henriho to vymrštilo kupředu, mezi jeho tělem a sedlem se objevila nechtěná mezera.

Fantasmus sebou hodil do strany. Zuřivě házel hlavou a muži měli co dělat, aby ho udrželi. Varjus sykl cosi, co Henri neslyšel. Byli kousek od rudé opony. Henri zahlédl Florence ve žlutých šatech, uvědomil si, že nic nechápe a že má o něj strach. A pak se ozvalo: „Derrière!“, a než stačil opět zasednout, zaznělo za ním další hlasité prásknutí. Opět ho to vyhodilo vpřed, natočil se bokem a Fantasmus, kterého to zbrklé zacházení s bičem dovádělo k nepříčetnosti, skočil dopředu a stranou tak zprudka, že Henri ztratil rovnováhu. Hmatal koni po spletené hřívě, ocitl se hlavou dolů, sahal mu po šíji, v tu chvíli kůň opět vyhodil, publikum slyšitelně vydechlo – a Henri dopadl na zem.

Ležel tam a jen matně si uvědomoval, že v aréně vypukl poprask: Varjus nadával, Picart protestoval, konferenciér se smál. Když zvedal hlavu z písku, ještě stihl zaslechnout konferenciérova slova: „Jak vidíte, mesdames et messieurs, někdy to chce mnoho let tréninku, než dosáhnete vrcholného mistrovství maîtres écuyers.“

Zaslechl un, deux, trois, a to už vedle něj stál Varjus a syčel na něj: „Nasedej, nasedej.“ Pohledem zjistil, že jeho předtím neposkvrněná černá uniforma je celá od písku. A pak už zase seděl na koni, pomocníci stáli u jeho nohou, společně odcházeli z arény a diváci soucitně tleskali. Byl to ten nejžalostnější zvuk, jaký Henri kdy slyšel. Šok mu otupil smysly. Varjus a Picart se u Fantasmovy hlavy tiše hádali, ale jemu tak hučelo v uších, že sotva rozeznával slova.

„Co to mělo znamenat?“ vrtěl Varjus hlavou. „Při krupadě ještě nikdy nikdo nespadl. Hrozně jsi nás ztrapnil.“ Henrimu chvilku trvalo, než zjistil, že Varjus mluví na Picarta.

„Já za to nemůžu, že Lachapelle umí rajtovat jedině na té své anglické kurvě.“

Henri seskočil z koně a přistoupil k Picartovi. V uších mu zvonilo. Tu první ránu si ani neuvědomil, vlastně vnímal jen, jak mu klouby zapraštěly o Picartovy zuby. V tom zvuku bylo cosi podivuhodně uspokojivého, vědomí, že se něco zlomilo: teprve za dlouhou chvíli mu bolest napověděla, že to mohla být jeho ruka. Koně řičeli a uskakovali, muži řvali. Picart se rozplácl v písku, vyvalil oči a přitiskl si dlaně k obličeji. Vzápětí se vyškrábal na nohy, vrhl se na Henriho a vrazil mu hlavou do hrudi. Ten pohyb by povalil i většího muže a Henri měřil jen něco málo přes metr sedmdesát, jeho výhodou bylo ale dětství, v němž byly rány na denním pořádku, a šest let v Národní gardě. Během pár vteřin už na Picartovi seděl a bušil mu pěstmi do obličeje a do hrudi se vším vztekem nastřádaným za posledních šest měsíců.

Jeho klouby křuply nárazem o cosi tvrdého. Levé oko se mu zavřelo pod drsným úderem. A pak už ho pomocníci táhli pryč, bušili do něj, kolem se ozývaly nevěřícné výkřiky.

„Picarte! Lachapelle!“

Postavil se, plival, potácel se. Pomocníci ho pevně svírali za paže, v uších mu stále ještě znělo adagio smyčců zpoza opony. A jak se mu rozmazané vidění zaostřilo, zjistil, že přímo před ním stojí Pánbůh s tváří rudou vzteky. „CO TO MÁ ZNAMENAT?“ zahřímal.

Henri zavrtěl hlavou a všiml si přitom té spršky krve. „Pane…,“ prudce oddechoval a teprve teď mu docházelo, jak ohromné chyby se dopustil

„Le Carrousel!“ zasyčel Pánbůh. „Synonymum půvabu a důstojnosti. Disciplíny. To se neumíš ovládnout? Máme kvůli vám dvěma hroznou ostudu. Okamžitě do stájí.“

Nasedl na koně a Picart se potácel za ním s kapesníkem u popelavé tváře. Henri se za nimi díval. Pomalu si začal uvědomovat, že aréna za oponou je podivně tichá. Viděli to, uvědomil si s hrůzou. Vědí to.

„Dvě cesty.“ Pánbůh na něj shlížel ze svého portugalského hřebce. „Dvě cesty, Lachapelle. Tak jsem ti to posledně řekl. Vybral sis sám.“

„Nemůžu –“ spustil.

Ale Pánbůh už vyjel do světel reflektorů.

1

Na couvajícího koně je zázračný pohled,

který uchvátí každého přihlížejícího,

starého či mladého.

XENOFÓN: O JEZDECTVÍ, 350 PŘ. N. L.

Srpen

Vlak v 6.47 na Liverpool Street byl plný k prasknutí. V tuhle ranní hodinu to bylo nezvyklé. Natasha Macauleyová se posadila – už teď jí bylo navzdory rannímu chladu vedro – a tiše se omluvila paní, která si kvůli ní musela posunout kabát. Muž v obleku, který nastoupil za ní, se protáhl na protější sedadlo, rozložil si noviny a bylo mu jedno, že tím své sousedce v podstatě zastínil výhled na její knihu.

Takhle do práce obvykle necestovala, ale dnešní noc strávila po právnickém semináři v hotelu v Cambridgi. V kapsičce saka měla slušné množství vizitek od advokátů a obhájců. Gratulovali jí k jejímu příspěvku, zvali ji na pohovory a nabízeli případnou spolupráci. Teď se ale ozvalo to laciné víno, které včera večer teklo proudem, žaludek se jí sevřel a ona zalitovala, že si nenašla čas na snídani. Nebyla zvyklá pít, a na akcích, kde vám pořád někdo dolévá a pořád s někým mluvíte, si míru uhlídáte jen těžko.

Sevřela horký kelímek s kávou a letmo pohlédla do diáře. Umiňovala si přitom, že dneska si v rozvrhu vyšetří prostor delší než půl hodiny, aby si trochu vyčistila hlavu. Že jednoho dne bude mít

v diáři hodinu denně věnovanou pohybu. Že bude mít hodinu na oběd. Že si, jak jí vštěpovala matka, na sebe udělá čas.

Teď tu ale četla:

* 9 MÚ vs. Santos, soudní síň 7

* rozvod Perseyových. Psych… posudek dítěte?

* Honoráře! Probrat s Lindou ad bezplatná právní pomoc

* Fielding – kde je jeho svěd… výpověď? DNESKA ODFAXOVAT!

Každá stránka aspoň na čtrnáct dní dopředu znamenala nekonečný, neustále přepisovaný seznam. Její kolegové z právní kanceláře Davison Briscoe už většinou začali řídit své životy pomocí elektronických diářů všeho druhu, ale ona dávala pořád ještě přednost prosté tužce a papíru, i když Linda si stěžovala, že jsou ty její seznamy nečitelné.

Napila se kávy, všimla si, kolikátého je, trhla sebou a připsala:

* Kytkou a omluvit se – máma naroz.

Vlak rachotil k Londýnu, rovina kolem Cambridge přecházela v šedá průmyslová předměstí. Natasha zírala do lejster a snažila se soustředit. Proti ní seděla paní nenuceně snídající hamburger s porcí sýra navíc a puberťák, jehož tupý výraz se podivuhodně tloukl s energickým dusáním, které se linulo z jeho sluchátek. Vypadalo to, že dneska bude horko k zalknutí. Vedro už prosakovalo do nacpaného vlaku a namačkaná těla ho ještě zesilovala.

Zavřela oči, zalitovala, že neumí ve vlaku spát, a hned je zase otevřela, protože jí zavrněl telefon. Zašátrala v kabelce a nahmátla ho mezi peněženkou a pudřenkou. Na displeji svítila textovka:

Urad v pripadu Watson se dohodl. U soudu v 9 byt nemusis.

Ben.

Natasha v kanceláři Davison Briscoe pracovala už čtyři roky a jako jediná se tu specializovala na soudní zastupování dětí. Ty jí nejdřív obvykle všechno vypověděly v její úřadovně, a tak jim nedělalo takové potíže vypovídat po jejím boku i u soudu. Natasha si zase ráda se svými klienty budovala vztah, a krom toho ji na advokacii stále ještě bavily ty chvíle, kdy je třeba překonávat odpor.

Diky. Za pul hodinyjsem v kancelari, odepsala Natasha s úlevným povzdechem. Pak tiše zaklela: to se mohla v klidu nasnídat.

Už už telefon zase uklízela, když zazvonil.

„Jenom jsem ti chtěl připomenout, že jsme tu pákistánskou holčičku… ehm… přesunuli na půl jedenáctou.“ Byl to Ben, její stážista.

„Tu, jak se její rodiče dohadují o svěření do péče?“ Žena vedle ní významně zakašlala. Natasha vzhlédla a všimla si nápisu ZÁKAZ POUŽÍVÁNÍ MOBILNÍCH TELEFONŮ. Sklopila oči a zalistovala v diáři. „A pak tam na druhou máme rodiče toho uneseného dítěte. Můžeš mi k tomu vyhrabat všechny papíry?“ zamumlala.

„Už jsem to udělal. A taky jsem koupil croissanty,“ dodal Ben. „Předpokládám, že jsi nesnídala.“

Nikdy nesnídala. Jestli Davison Briscoe někdy přestane přijímat stážisty, Natasha určitě umře hlady.

„Mandlové. Ty, co máš nejradši.“

„Jen podlézej, Bene, s takovou to dotáhneš daleko.“

Natasha sklapla mobil a odložila diář. Zrovna vytahovala z aktovky spis toho děvčátka, když telefon zase zazvonil.

Teď už spolucestující rozčileně zasyčeli. Natasha cosi omluvně zamumlala, ale do očí se nikomu nepodívala. „Natasha Macauleyová.“

„Tady Linda. Zrovna volal Michael Harrington. Že ti prý v tom Perseyovic rozvodu půjde na ruku.“

„Bezva.“ Při tom rozvodu šlo o velké peníze a složité opatrovnické otázky. Bylo potřeba, aby za ní v těch finančních věcech stál silný soudní obhájce.

„Chce si s tebou o pár věcech promluvit. Budeš mít ve dvě čas?“

Zamyslela se nad tím, a v tu chvíli si všimla, že žena vedle ní cosi nepřívětivě mumlá.

„Myslím, že by to šlo.“ Vzpomněla si, že diář už je zase v aktovce. „Vlastně ne, už něco mám.“

Žena jí zaklepala na rameno. Natasha přikryla sluchátko dlaní. „Hned to bude,“ vyhrkla úsečněji, než zamýšlela. „Já vím, že se tu telefonovat nesmí, a moc se omlouvám, ale tohle musím vyřídit.“

Přidržela si telefon mezi uchem a bradou a zuřivě zašátrala po diáři, žena jí znovu zaklepala na rameno a Natasha se popuzeně otočila. „Říkám, že jenom…“

„Postavila jste mi kafe na bundu.“

Shlédla. Kelímek vratce trůnil na lemu krémové bundy. „Aha. Promiňte.“ Zvedla ho. „Lindo, můžeš se prosím tě mrknout, jak na tom dneska odpoledne jsem? Přece někde musím mít volno.“ „Cha.“

Jízlivý smích její sekretářky jí v uších zněl ještě chvilku poté, co telefon sklapla. Škrtla si v diáři ranní soud, připsala schůzku a už už diář zase uklízela, když jí do očí padl titulek v novinách, které si četl muž naproti.

Předklonila se a ověřila si, jestli jméno v prvním odstavci přečetla správně. Ocitla se tak blízko, že se na ni majitel novin zamračil. „Promiňte,“ oslovila ho, ale nemohla odtrhnout oči od článku. „Mohla bych se jenom na chviličku podívat?“

Samým překvapením nestihl odmítnout. Sebrala mu noviny, otočila si je, dvakrát si přečetla článek a celá bledá mu noviny zase podala.

„Díky,“ hlesla. Puberťák vedle ní se ušklíbl: jako kdyby tomu frapantnímu porušení vlakové etikety, jež se před ním právě odehrálo, nemohl uvěřit.

Sarah překrojila druhý sendvič na dva trojúhelníčky a oba sendviče pečlivě zabalila do ubrousků. Jeden dala do lednice, ke druhému přidala dvě jablka a hodila si ho do tašky. Otřela pracovní desku hadříkem, přejela očima maličkou kuchyni, jestli na lince nezůstaly drobečky, a vypnula rádio. Papy drobečky nesnáší.

Hluboko dole zavrčel motor – to ze dvora vyjížděla mlékařská dodávka. Mlékař už nahoru nechodil od té doby, co nesl mléko do pátého patra a někdo mu mezitím s dodávkou odjel. Starým dámám v domě s pečovatelskou službou naproti láhve donesl, ale ostatní museli hezky do supermarketu a táhnout těžké kartony autobusem nebo je vléct pěšky v přeplněných nákupních taškách. Když to stihla dolů, mohla si od něj mléko koupit. Většinou to stihla.

Koukla na hodinky, pak se podívala na filtr na hrnečku, aby zjistila, jestli už hnědá tekutina překapala. Týden co týden Papymu opakovala, že opravdové kafe stojí mnohem víc než instantní, jenže Papy vždycky pokrčil rameny a odpověděl, že to je úspora ryze zdánlivá. Otřela hrnek a úzkou chodbou došla až k jeho pokoji.

„Papy?“ Byla odmalička zvyklá ho oslovovat francouzsky.

Ramenem se opřela do dveří. Malá místnost zářila ranním světlem a člověk by si aspoň na chvilku mohl představovat, že za oknem je něco hezkého – pláž nebo zahrada, a ne sešlé východolondýnské sídliště ze šedesátých let. Na druhé straně Papyho postele stál nablýskaný stolek a na něm pod babiččinou fotkou ležely vyrovnané jeho kartáče na vlasy a na šaty. Od té doby, co Nana umřela, už neměl manželskou postel – říkal, že s postelí pro jednoho je v pokoji aspoň víc místa. Sarah však věděla, že jenom nedokáže snést tu prázdnotu velké postele, ve které chyběla Nana.

„Kafe.“

Starý muž se zvedl z polštáře a zašátral na nočním stolku po brýlích.

„Ty už jdeš? Kolik je hodin?“

„Šest pryč.“

Zamžoural na hodinky. V pyžamu vypadal tenhle muž, který nosil šaty, jako by to byla uniforma, zvláštně bezbranně. Oblékal se vždycky jako ze škatulky. „Stihneš autobus v šest deset?“

„Když sebou hodím, tak jo. Sendviče máš v ledničce.“

„Řekni tomu šílenýmu kovbojovi, že mu dneska odpoledne zaplatím.“

„To jsem mu říkala včera. Je v pohodě.“

„A taky aby dal stranou pár vajec. Budeme je mít na zítra.“

Autobus stihla, ale jen proto, že jel o minutu později. Se supěním a divoce rozhoupanou taškou naskočila. Ukázala průkazku, posadila se a kývla na indickou paní, která každé ráno sedávala na stejném místě naproti, vždycky s mopem a kbelíkem. „Je krásně,“ řekla paní, když autobus zastavil před sázkovou kanceláří.

Sarah se ohlédla. Ponuré ulice zalévalo vlhké ranní světlo. „Určitě se vyčasí,“ připustila.

„V těch holínkách ti bude vedro,“ upozornila žena.

Sarah poplácala aktovku. „Školní boty mám tady,“ vysvětlila. Pak se na sebe nesměle pousmály, jako kdyby jim po tolika měsících mlčení bylo trapné, že toho tolik napovídaly. Sarah se pohodlně usadila a zadívala se z okna.

Cesta ke Kovboji Johnovi touhle dobou trvala sedmnáct minut – o hodinu později, když už byly silnice směřující do východního City ucpané, by zabrala skoro třikrát tolik. Obvykle tam bývala dřív než on a byla jediná, komu John svěřil klíče. Když se svým toporným krokem blížil po ulici a zdaleka bylo slyšet jeho zpěv, většinou zrovna vypouštěla slepice.

Sarah zarachotila zámkem na bráně z pletiva. Fena vlčáka jménem Sába se rozštěkala, pak si uvědomila, kdo to je, s očekáváním se usadila a ocas jí poskakoval jak tetovací jehla. Sarah jí hodila pamlsek, který měla v kapse, vešla na dvůr a s tlumeným bouchnutím za sebou zavřela bránu.

Tahle část Londýna kdysi byla plná dvorů se stájemi, které se tísnily podél úzkých dlážděných ulic, za vraty stodol i pod oblouky viaduktů. Koně tahali pivovarské povozy, káry uhlířů a hadrářů, a nebylo nic neobvyklého, že si rodinka v sobotu odpoledne vyjela do parku ve voze taženém těžkým valachem nebo párkem ušlechtilých klusáků. Kovboj John vlastnil jedno z mála hospodářství, která tu ještě vydržela. Jeho dvorek se rozkládal na prostoru tří nebo čtyř železničních oblouků na konci ulice, která na opačném konci ústila na hlavní třídu, a pod každým z oblouků se mačkaly tři nebo čtyři stáje. Před oblouky se prostíral obezděný dlážděný dvůr přeplněný paletami, klecemi na kuřata, bednami a kbelíky. Byl tu i plechový barel, ve kterém neustále hořel oheň, a vždycky nějaké to rezavé auto, které se Kovboj John zrovna snažil prodat. Každých dvacet minut prohřměl po viaduktu příměstský vlak, ale ani lidé, ani zvířata mu nevěnovali pozornost. Slepice zobaly, koza zkusmo okusovala něco, co dozajista okusovat neměla, Sába jantarovýma očima ostražitě hleděla do světa za vraty a byla připravená vrhnout se na každého, koho neměla na seznamu.

Nastálo tu bylo dvanáct koní včetně párku clydesdaleských tahounů, kteří patřili Tonymu, pivovarskému kočímu v důchodu, klusáků s něžnou šíjí a divokýma očima, kteří náleželi Malťanovi Salovi a jeho sázkařské kohortě, a směsky ušmudlaných poníků, o které se staraly místní děti. Sarah netušila, kolik lidí o těch koních vůbec ví – rozhodně to věděl hlídač parku, který děti pravidelně vyháněl, a příležitostně sem chodily dopisy adresované „Majiteli koní pod viaduktem na Sparepenny Lane“, ve kterých se hrozilo soudem, jestli koně nepřestanou neoprávněně vstupovat na obecní pozemky. Kovboj John se vždycky zasmál a hodil dopis do barelu. „Pokud já vím, tak koně tu byli první,“ říkával s táhlým přízvukem.

Tvrdil o sobě, že býval zakládajícím členem filadelfských Černých kovbojů. Nebyli to ovšem opravdoví kovbojové – tedy aspoň ne takoví ti z ranče. V Americe, vyprávěl, jsou taky takovéhle městské dvorce, a bývají větší. Lidi si tam můžou ustájit svoje koně a jezdit na nich, a děti se sem chodí učit a utíkají sem před životem v ghettu. Do Londýna přicestoval v šedesátých letech za ženou, ze které se prý vyklubala „pěkná mrcha“. Město se mu líbilo, ale chyběli mu koně, a tak si na trhu v Southallu koupil plnokrevníka s pochroumanou nohou a od radnice pořídil tyhle trosky viktoriánských stájí. Čehož, pokud mu bylo známo, radnice od té doby nepřestala litovat.

Dneska byl Kovboj John pojem – nebo katastrofa, to byla věc názoru. Úředníci z radnice neustále hrozili, že na něj poštvou hygienu nebo odbor životního prostředí, i když jim John neúnavně odpovídal, že se můžou zabalit do sýra a jít si sem sednout na celou noc, a stejně tu nenarazí na jedinou krysu – o to se starala jeho smečka krvelačných koček. Ani developeři ho v lásce neměli, protože by rádi rozšiřovali svoje činžovní království a John nehodlal prodat ani píď. Sousedům to bylo vesměs jedno: den co den se tu zastavovali na kus řeči nebo koupit to, co měl John zrovna na prodej. I místní restaurace ho měly v oblibě: Randžít nebo Níla z Rádžova paláce mu vždycky volávali, když potřebovali slepici, vajíčka nebo kůzle. A pak tu bylo pár takových případů jako Sarah, jež u něj trávila každou chvilku, kterou neproseděla ve škole. Úpravné viktoriánské stáje a vratké haldy balíků sena a slámy jí skýtaly úkryt před neutuchajícím randálem a chaosem městských ulic.

„Už jsi pustila tu bláznivou husu?“

Zrovna házela poníkům seno, když Kovboj John dorazil. Na hlavě měl nepostradatelný stetson – to kdyby náhodou někdo nepochopil, co je zač – a propadlé tváře mu hořely úsilím, které vynakládal na kouření za chůze: sluníčko touhle dobou už pěkně připalovalo.

„Ne. Pořád mě štípe do nohou.“

„Mě taky. Pozeptám se v tý nový restauraci, jestli o ni nemaj zájem. Mám nohy samou modřinu.“ Zastavili se a zadívali se na přerostlého ptáka, kterého John z náhlého rozmaru koupil předminulý týden na trhu. „Co ti říká švestková vomáčka?“ houknul na husu John a husa zasyčela.

Sarah už si vůbec nepamatovala na doby, kdy netrávila každý den aspoň chvilku na Sparepenny Lane. Když byla malá, Papy ji tu vysazoval na Johnovy střapaté shetlandské poníky a Nana kroutila hlavou, jako kdyby byla dědova vášeň pro koně něčím, co by se nemělo předávat dál. Když máma poprvé utekla z domova, vzal ji sem, aby neslyšela, jak Nana doma pláče, a když se pak máma několikrát vrátila, vzal ji zase sem, pro změnu aby neslyšela, jak na ni Nana křičí a promlouvá jí do duše.

Tady ji Papy naučil jezdit, běhal s ní sem a tam po zapadlých uličkách, dokud se pořádně nenaučila lehký klus. Vůbec se mu nelíbilo, jak se většina těch, co měli u Johna ustájené koně, o svá zvířata stará: tvrdil, že i kůň ve městě má právo na každodenní trénink. Nikdy jí nedal najíst, dokud nenakrmila koně, nikdy se nesměla vykoupat, dokud si nevyleštila boty. A pak, po babiččině smrti, jim do života vstoupil kůň se zvláštním jménem Baucher, kterému říkali Boo… potřebovali se na něco zaměřit, aby nemuseli trávit čas v bytě, který náhle přestal být domovem. A Papy, který tušil, jaká na tuhle okatou puberťačku číhají nebezpečí, se rozhodl, že potřebuje nějaký cíl. Začal tedy trénovat jak toho ryzáčka, tak svou vnučku. Učil ji věci dalece přesahující všechno, čemu místní děti říkaly „jezdit na koni“, tedy vyskočit do sedla a docválat ulicemi až k mokřadům, skákat přes lavičky v parku, přes lísky od ovoce, přes každou překážku, která se nabízela. Papy ji donekonečna drezíroval, aby přikládala holeň v úhlu na milimetr přesném, aby ruce držela naprosto klidně – až se kolikrát rozbrečela, protože si chtěla jít zařádit s ostatními a on ji nenechal. Nejen proto, vysvětloval, že chce, aby si Boo na asfaltu nezničil kopyta, ale taky proto, že jediná cesta, jak v životě dokázat zázraky, vede přes práci a disciplínu.

Copak Papy, ten takhle mluvil pořád. Proto mu Kovboj John i všichni ostatní říkali Kapitán. Byl to vtip, ale Sarah dobře věděla, že i oni z něj mají trochu vítr.

„Dáš si čaj?“ ukázal Kovboj John na konvici.

„Ne. Mám na ježdění jenom půl hodinky. Musím být brzo ve škole.“

„Pořád trénuješ ty šaškárny?“

„Dneska,“ pronesla přehnaně zdvořilým tónem, „budeme cvičit poloviční překrok s letmým přeskokem, a taky piafy. Dle Kapitánova rozkazu.“ Pohladila koně po šíji.

Kovboj John si odfrknul. „To se tomu dědkovi musí nechat. Příště až tudy pojede cirkus, porvou se o něj.“

V Natashině branži nebylo nic neobvyklého, když dítě, které zastupovala u soudu, dostalo pár týdnů nato podmínku nebo nařízený ochranný dohled. I do novin se někteří dostali. Tohle ji ale zaskočilo. Ani ne tak kvůli závažnosti zločinu, jako kvůli osobě pachatele. Den co den k ní přicházely děti a vyprávěly jí o zoufalství, násilí a zanedbávání. Většinou už je dovedla vyslechnout, aniž hnula brvou. Za posledních deset let toho slyšela tolik, že si obvykle jen odškrtávala položky na pomyslném seznamu – splňuje kritéria? podepsal žádost o bezplatnou právní pomoc? jak schopná bude obhajoba? je to důvěryhodný svědek? – a málokteré dítě se jí zapsalo do srdce hlouběji. Takže i Ali Ahmadi se jí měl už dávno vykouřit z paměti, stát se jen další položkou na rozpisu soudních líčení a postupně upadnout v zapomenutí.

V její kanceláři se objevil před dvěma měsíci a hleděl na ni stejně prázdnýma, nedůvěřivýma a zoufalýma očima jako už tolik jeho vrstevníků. Nohy mu vězely v laciných teniskách z charity a na hubené postavičce plandalo moc velké tričko. Naléhavě potřeboval vystavit soudní příkaz, aby ho nedeportovali zpátky do země, kde ho prý téměř zabili.

„Já přece imigrační záležitosti nedělám,“ bránila se, jenže Ravi, který tyhle případy obyčejně vyřizoval, měl dovolenou a bylo potřeba jednat rychle.

„Natasho, prosím vás,“ naléhala jeho pěstounka, „znám vás a vím, že to pro nás můžete udělat.“ Před dvěma lety totiž Natasha zastupovala jiné z jejích dětí.

Zalistovala spisem, vzhlédla k němu, usmála se a on jí úsměv oplatil. Nebyl to úsměv nijak sebevědomý, spíš smířený. Jako by se to od něj očekávalo. Procházela si poznámky a Ali se rozpovídal. Čím déle ta paní tlumočila, tím mluvil naléhavěji a rukama vykresloval slova, kterým Natasha nerozuměla.

Pocházel z disidentské rodiny. Jeho otec jednoho dne odešel do práce a už ho nikdy neviděli; jeho matku zbili na ulici, pak zmizela i se sestrou. Ali byl tak zoufalý, že na hranice došel za pouhých třináct dní. Během vyprávění se rozplakal, v pubertálních rozpacích se snažil potlačit slzy. Kdyby se vrátil domů, zabijí ho. Bylo mu patnáct.

Ten příběh se vlastně příliš nevymykal z řady toho, na co byla zvyklá.

Linda vyčkávala u dveří. „Můžeš prosím tě zavolat na soud? Že tu máme jeden urgentní azyl?“

Když odcházeli, položila chlapci ruku na rameno. Teprve v tu chvíli si uvědomila, jak je vysoký. Když před chvílí vyprávěl svůj příběh, jako by se scvrkával, jako by mu jeho slova ukusovala z těla. „Udělám, co bude v mých silách,“ slíbila mu. „Ale stejně si myslím, že by na to byl lepší někdo jiný.“

Ten soudní příkaz pro něj vybojovala a už by na něj dávno zapomněla. Ale když si před odchodem ze soudní síně sklízela papíry do aktovky, všimla si, že v koutě místnosti už zase pláče a otřásá se tichými vzlyky. Trochu ji to zaskočilo, a když ho míjela, podívala se jinam, ale chlapec se odpojil od pěstounky, odepjal si z krku řetízek a vtiskl jí ho do ruky. Nepodíval se na ni, ani když ho ujišťovala, že to není potřeba. Jen tam stál se sklopenou hlavou, tělo zkroucené jako otazník, a tiskl jí ruce, přestože něco takového bylo v rozporu s jeho vírou. Utkvělo jí to dospělé gesto, kterým sevřel její dlaně ve svých.

Předevčírem v noci se tytéž ruce údajně dopustily „vleklého, brutálního napadení“ zatím nejmenované šestadvacetileté prodavačky u ní doma.

Telefon opět zazvonil. Další, teď už zcela neskrývané syčení. Natasha se znovu omluvila, posbírala si věci a začala se prodírat přecpaným vagonem. Jak se vlak nečekaně naklonil vlevo, měla co dělat, aby se udržela na nohou. S aktovkou pod paží se probojovala až k plošince k stání a našla si místečko u okna, co nejblíž oddělení, kde se telefonovat smělo. Než stihla odložit tašku, volající zavěsil. Natasha tiše zaklela. Vzdala se sedadla, a k ničemu to není. Právě když se chystala mobil uklidit, všimla si textové zprávy.

Nazdar. Potrebuju si neco vyzvednout. A promluvit si. Hodi se ti to nekdy pristi tyden? Mac.

Mac. Dívala se na drobný displej a všechno kolem ní jako by zamrzlo. Mac.

Neměla na vybranou.

Jasne, vyťukala a sklapla telefon.

Kdysi byla tahle část City plná právnických firem, které sídlily jedna vedle druhé v domech jak z Dickensových románů a jejich zlacené vývěsní štíty slibovaly „zastupování ve věcech obchodních, daňových i rodinných“. Většina těchto firem už se dávno přestěhovala na okraj čtvrti do nových, prosklených komerčních budov, které svým ultramoderním architektonickým pojetím jaksepatří zdůrazňovaly vize příslušející jedenadvacátému století. Firma Davison Briscoe se k tomuto trendu prozatím odmítala připojit a Natashina stísněná, knihami přecpaná kancelář ve vetchém georgiánském domě, v němž kromě ní sídlilo ještě pět dalších právníků, vypadala spíš jako školní kabinet než jako místo k podnikání.

„Tady jsou ty papíry.“ Ben, vyčouhlý svědomitý mládenec, jehož bledé hladké tváře nijak nenaznačovaly, že už mu je pětadvacet, před ni položil fascikl převázaný růžovou stužkou. „Těch croissantů ses ani nedotkla,“ poznamenal.

„Promiň.“ Probrala spisy, které jí ležely na stole. „Nějak mě přešla chuť. Bene, udělej pro mě něco. Najdi mi prosím tě spis Aliho Ahmadiho. Ten soudní přezkum ve zrychleném řízení, jsou to asi dva měsíce.“ Pak pohlédla na noviny, které si koupila na nádraží v marné snaze přesvědčit sebe samu, že to, co si před chvílí přečetla, byla halucinace z únavy a hladu.

Dveře se otevřely a vešel Conor. Na sobě měl modrou košili s proužkem, kterou mu koupila k narozeninám. „Nazdar, Ranařko.“ Naklonil se přes stůl a políbil ji. „Jaké to bylo včera večer?“

„Prima,“ řekla. „Fakt prima. Škoda žes tam nebyl.“

„Tenhle večer mívám kluky. Promiň, ale víš přece, jak to chodí. Dokud s nimi nebudu moct být častěji, nemůžu si nechat ujít ani chviličku.“

„Užili jste si to?“

„Pekelnej mejdan. Harry Potter, tousty s fazolema. Málem jsme zbořili barák. Nebylo ti v té velké hotelové posteli beze mě smutno?“

Narovnala se. „I když normálně po tvé společnosti prahnu, Conore, včera o půlnoci jsem byla tak vyřízená, že bych usnula i na lavičce v parku.“

Ben se vrátil, kývl na Conora a položil jí na stůl spis. „Pan Ahmadi,“ řekl.

Conor na spis upřel oči. „To je ten tvůj případ s deportací, před pár měsíci? Proč se v tom chceš zase hrabat?“

„Přineseš mi kafe, Bene? Z bistra, ne tu Lindinu hnědou vodu.“

Conor po něm hodil bankovkou. „A mně taky. Dvojité espreso. Bez mlíka.“

„Jednou tě to zabije,“ podotkla Natasha.

„Ale aspoň se zabíjím účinně. Tak jo,“ obrátil list, protože si všiml, že Natasha čeká, až Ben odejde. „Co se děje?“

„Tohle.“ Podala mu noviny, které si koupila cestou z nádraží, a ukázala na ten článek.

Přelétl ho. „Aha. Tvůj člověk,“ přikývl.

„No jo.“ Natáhla ruce a na chviličku si zemdleně položila hlavu na stůl. Pak sáhla po mandlovém croissantu. „Můj člověk. Nevím, jestli to mám říkat Richardovi.“

„Našemu seniornímu společníkovi? Ne, ne, ne. Proč se nechat zvát na kobereček?“

„Spáchal poměrně těžký zločin.“

„A tos to jako měla předvídat? Vykašli se na to, Natasho. Patří to k naší práci, miláčku, to přece víš.“

„Vím, já jen, že je to… tak strašné. A že byl.“ Zavrtěla hlavou a zamyslela se. „Připadalo mi, že to není tenhle typ.“

„Že to není tenhle typ.“ Conora to rozesmálo.

„No vážně.“ Napila se studené kávy. „Prostě se mi nelíbí, že jsem se podílela na něčem tak hnusném. Připadám si zodpovědná, nemůžu si pomoct.“

„Proč? Tys ho snad přinutila, aby tu holku přepadl?“

„Víš, že takhle to nemyslím. Snažila jsem se, co to dalo, aby mohl zůstat v zemi. Můžu za to, že je tady.“

„Protože nikdo jiný by to nezvládl, že.“

„No.“

„Vzpamatuj se.“ Conor poklepal na spis. „Být tady tenkrát Ravi, má to na triku on. Nech to plavat. Zapomeň na to. Co kdybychom dneska večer zaskočili na skleničku? Jo? K Luku a šípu? Začali tam dělat tapas.“

Jenže Natasha uměla rady rozdávat, ne je přijímat. Ještě ten den se přistihla, že už podruhé otvírá spis Aliho Ahmadiho a snaží se zjistit, jak to, že tenhle uplakaný kluk, co ji tak mile držel za ruce, dokázal zčistajasna spáchat takovou surovost. Nerozuměla tomu. „Bene? Sežeň mi prosím atlas světa.“

„Atlas?“

Zvládl to do dvaceti minut. Přinesl jí ošoupaný, v plátně vázaný svazek s rozedraným hřbetem. „Asi nebude úplně aktuální. Je tu ještě… hele. Persie a Bombaj,“ pronesl omluvně. „Jestli něco hledáš, mrkni radši na web. Nebo já ti to můžu najít.“

„Já jsem strašně staromódní, Bene,“ řekla a už listovala stránkami. „To přece víš. Potřebuju to vidět na papíře.“

Z náhlého popudu se rozhodla zjistit, odkud ten chlapec vlastně je: jméno toho města jí uvízlo v hlavě.

A jak tak jezdila prstem po mapě, uvědomila si, že nikdo ze sociálních pracovníků a z právnického týmu, a ani jeho pěstounka, se Aliho nezeptali na jednu naprosto zřejmou věc. Jenže teď ji měla přímo před očima. Jak někdo může za třináct dní ujít pěšky skoro patnáct set kilometrů?

Toho večera seděla Natasha u baru a spílala si za vlastní ledabylost. Vyprávěla to Conorovi, ale ten se jen krátce, suše zasmál a pokrčil rameny. „Vždyť víš, jak bývají tyhle děti zoufalé,“ chlácholil ji. „Řeknou ti to, co si myslí, že chceš slyšet.“

Vídala je dnes a denně: uprchlíky, takzvané problémové děti, mladé, vykořeněné a zanedbávané děti, puberťáky, kteří nezažili jediné vlídné slovo a konejšivé objetí, děti s tvářemi předčasně zatvrzelými a s myslí už předem nastavenou na přežití za každou cenu. Myslela si, že lháře dovede obvykle odhadnout: znala dívky, co tvrdily, že je rodiče týrají, prostě proto, že už nechtěly bydlet doma, uchazeče o azyl, co se dušovali, že jim je jedenáct let, i když jim na tvářích rašilo husté dospělé strniště. Byla zvyklá, že se u ní periodicky objevují stejní mladiství delikventi pohybující se v nekonečném cyklu přečinů a hraného pokání. Jenže Ali Ahmadi ji dojal.

Conor soustředěně naslouchal. „Zapamatovala sis to místo správně?“

„Je to ve spise.“ Požádala číšníka o minerálku.

„Víš určitě, že to nemohl ujít?“

„Za necelých čtrnáct dní?“ zeptala se sarkasticky. Nedokázala si ten tón odpustit. „Sto dvanáct kilometrů denně. Spočítala jsem si to.“

„Já nechápu, co tě tak rozčiluje. Jsi přece krytá. Když jsi ho zastupovala, nevěděla jsi to, tak o co jde? Přece to nemusíš nikomu říkat. Nemusíš vůbec nic dělat. Probůh, mně se to děje v jednom kuse. Půlce klientů musím na první schůzce říct, aby sklapli, protože se mi chystají vyklopit něco, co bych neměl slyšet.“

Jenže, chtěla říct Natasha, kdyby si to ověřila sama, třeba by dřív odhadla, že Ahmadi lže. Třeba by se z toho případu mohla uvolnit – prostě říct, že se na to necítí. Tím by třeba mohla někoho přimět, aby prověřil fakta. Mohla tu ženu, tu neznámou šestadvacetiletou prodavačku, zachránit. Jenže ona si spis jen tak prolétla. A toho kluka pustila, dovolila, aby se ztratil v roklinách londýnské krajiny, a automaticky předpokládala, že tohle je jeden z těch slušných, co se u soudu už nikdy neobjeví.

Jestli lhal o tom, jak se sem dostal, mohl lhát o čemkoliv.

Conor se pohodlně opřel a dlouze se napil. „No tak, Natasho. Jeden nešťastný kluk měl prostě kliku a neskončil zpátky v pekle. Co je na tom? Přestaň na to myslet.“

Conor dokázal i u těch nejtěžších a nejprestižnějších případů zachovávat ošidně optimistický výraz, mimo soudní síň jen zářil a sršel žovialitou, jako by mu bylo úplně jedno, jestli vyhraje, nebo ne. Teď se poplácal po kapse. „Můžeš mi objednat ještě jedno? Budu si muset skočit do bankomatu.“

Jak sahala do kabelky pro peněženku, prsty se jí do něčeho zapletly. Vytáhla to. Byl to ten talisman, malý stříbrný koník, kterého jí Ali Ahmadi dal v den, kdy vyhrála jeho případ. Chtěla mu ho poslat domů – měl toho tak málo, že by svůj majetek neměl rozdávat –, ale zapomněla na to. A najednou se jí vybavil ten dnešní ranní výjev, ta nadpřirozená scéna, kterou zahlédla kousek od centra.

„Conore – ráno jsem viděla něco strašně divného.“

Vlak na čtvrt hodiny zastavil v tunelu před nádražím na Liverpool Street. Za tu dobu stačila teplota stoupnout právě k bodu, kdy se lidé začali na sedačkách neklidně vrtět a vagonem se šířil rozmrzelý šum. A Natasha, které se teď nikdo nemohl dovolat, měla čas vyhlížet do černočerné nicoty a přemýšlet o svém exmanželovi, který pořád ještě není dost ex.

Pak se mírně zapotácela, protože přehřátý kov zaskřípěl a vlak se konečně začal sunout k dennímu světlu. A ona už nechtěla myslet na Maca. A nechtěla myslet na Aliho Ahmadiho, ze kterého se vyklubal někdo úplně jiný, než za koho ho chtěla mít.

A právě v tu chvíli to zahlédla: byl to výjev tak kratičký a nepravděpodobný, že si nebyla jistá, zda ho zachytila správně, i když se v tu ránu ohlédla. Byl hned pryč, spolkla ho rozmazaná čára uliček a dvorků, ošumělých balkonů a šňůr s prádlem flekatým od sazí.

Ale ten obraz jí v hlavě uvízl na celý den, měla ho tam dlouho poté, co ji vlak vyložil v zamženém centru. V tiché dlážděné uličce vmáčknuté mezi vysoké činžáky, uprostřed dvorků a zaparkovaných aut, stála dívka, která zdvihala ruku s nějakou dlouhou hůlkou – ale v tom gestu nebyla hrozba, spíš rozkaz.

A nad ní se uprostřed ulice tyčil ohromný kůň, stál dokonale vybalancovaný na lesklých svalnatých zadních nohou a couval.

Natasha upustila stříbrný přívěsek zpátky do kabelky a téměř viditelně se zachvěla. „Slyšel jsi, co jsem ti zrovna říkala?“

„Co?“ Conor si četl noviny. Už ho to přestalo zajímat. Musíš se posunout dál, říkal jí vždycky. Jako by to on sám dokázal.

Zůstala na něj koukat. „Ale nic,“ řekla za chvilku. „Jdu pro pití.“

2

Hříbě musí být hodné, zvyklé na ruku, a musí mít rádo lidi.

Toho se obvykle dosáhne časnou domácí výchovou.

XENOFÓN: O JEZDECTVÍ

Na koně jako Boo v městských stájích východního Londýna většinou nenarazíte. Nebyl to ani těžký tažný valach se srstnatýma nohama, ani mimochodný plnokrevník s jelením krkem toho druhu, co se zapřahuje do dvoukolového vozíku, účastní se ilegálních dostihů na dálnicích, klusem vbíhá do tajných sázkových seznamů a nutí tlusté paklíky bankovek měnit majitele. Nebyl to ani dobře vedený koník z nějaké jízdárny v Hyde Parku nebo některý z mnoha variet malých, tlustých poníků, černobílých nebo šedých jako oslíci, na kterých se daly – podle toho, jakou měli náladu – sjíždět schody, přeskakovat pivní sudy nebo skákat, takže jejich majitelé na nich mohli s ryčným smíchem klusat pod balkony svých činžáků.

Boo byl plnokrevník plemene „francouzský jezdecký“ neboli sellefrançais: byl veliký, nohy měl mohutné a hřbet silnější, než u jeho plemene bývá obvyklé. Byl atletický, ale krok měl jistý. Krátká záď z něj dělala dobrého skokana a díky své milé, téměř psí povaze byl tolerantní a přátelský. Z míry ho nevyvedl ani rámus dopravního ruchu a miloval společnost. Taky se rychle začal nudit, a tak mu Papy navěšel ve stáji pro zábavu tolik míčů na provazech, až Kovboj John v jednom kuse brblal něco o basketbalové lize.

Ostatní děti ze Sařiny školy se sjížděly vším, co bylo po ruce, proháněly kradená auta po stále se zmenšujících nezastavěných parcelách v okolí nebo se celé hodiny šlechtily jako celebrity a módní časopisy studovaly mnohem pečlivěji než veškeré školní učebnice. Sarah nic z toho nezajímalo. Jakmile ho nasedlala a nadechla se vůně teplého koňského těla a čisté kůže, zapomněla na všechno ostatní.

Jízda na Boovi jí pomáhala zapomenout na všechno nepříjemné, ušmudlané a deprimující. Na to, že je nejhubenější ze třídy a že jako jediná z holek skoro postrádá důvod nosit podprsenku, že jen ona – a Renée, ta turecká holka, se kterou se nikdo nebavil – nemá mobil ani počítač. Když jela na Boovi, zapomínala, že má na světě jenom Papyho.

Když šlo všechno dobře, žasla nad majestátností svého koně, cítívala pod sebou tu ryzí energii a vnímala, čeho je pro ni Boo schopný. Špatně se choval, jen když mu o to nedokázala pořádně říct – když byla duchem pořád ještě ve škole, měla žízeň nebo byla unavená –, a když se jim dařilo, vyzařovala z něj taková spokojenost, až se jí z toho stahovalo hrdlo. Boo byl její a byl výjimečný.

Lidem, co o koních nic nevědí, Papy říkal, že Boo je takový koňský rolls-royce: všechno dokonale vyladěné, spolehlivé, elegantní. Bylo s ním třeba komunikovat jemně, nebít ho, nekřičet. Bylo třeba dosáhnout splynutí myslí a vůlí. Sarah Booa o něco požádala, Boo si povel uvědomil, napnul svaly, spustil velkou hlavu na hruď a povel splnil. Hranice jeho možností, říkával Papy, jsou tam, kde má hranice svých možností Sarah. Boo měl to největší srdce ze všech koní, které Papy kdy poznal.

Ale nebývalo to tak vždycky. Sarah měla na pažích dva obloučky jizev tam, kde ji Boo kousl, a když ho obsedali, párkrát jim přehryzal lonž a vyrazil tryskem po parku s ocasem zdviženým jako prapor: maminky křičely, ucukávaly s kočárky a Papy se jen nahlas francouzsky modlil, aby nenarazil do auta. A vždycky říkal Saře, že to je její chyba, a to tak důrazně, že měla chuť na něj zařvat, ale dneska už věděla víc a chápala, že měl tenkrát pravdu.

Koně totiž snad ještě víc než jiné tvory utváří člověk. Mohou být od přírody lekaví, bojácní nebo jankovití, ale jejich reakce na vnější svět jsou tvarovány čistě podle toho, co se s nimi děje. Dítě doufá, že ho budete milovat, a tak vám dá druhou šanci. Zbijte psa, a stejně k vám přileze jako otrok. Ale kůň, ten už vás k sobě nikdy nepustí. A tak na něj Papy nikdy nekřičel. Nikdy neztrácel nervy a nebyl vzteklý, a to ani když hříbě dělalo naschvály a neposlouchalo, ostatně jako klasický puberťák.

Teď bylo Boovi osm a už dospěl. Byl vychovaný a měl způsoby, byl chytrý a měl plynulý krok, byl tak ušlechtilý, že – jestli to Papy odhadl dobře, a Papy měl sakra dobrý odhad – měl šanci Sarah odnést ze zmatku velkoměsta vstříc jiné budoucnosti.

Kovboj John se opíral o koště a koukal skrz bránu do parku, kde v koutě pod stromy dívka na koni klusala v drobných pravidelných kroužcích. Občas ho zpomalila, aby ho pochválila nebo ho nechala protáhnout. Neměla přilbu, což byla drobná a vzácná vzpoura proti dědečkovi, ten by ji bez přilby nikdy jet nenechal, a vlasy se jí na slunci leskly stejně jako srst na koňské zádi. Po ulici projel pošťák na kole a něco na ni zavolal. Zvedla ruku na pozdrav, ale dál soustředěně hleděla před sebe.

Hodná holka, ne jako spousta jiných dětí, co do jízdárny chodily. Ty svoje koně štvaly po ulicích, až jim praskala kopyta, a zpátky do stájí je vždycky dovlekly zpocené a schvácené, pak mu naslibovaly, že hned zítra přijde mamka nebo taťka zaplatit nájem, a upalovaly domů. Z dospělých si nic nedělaly, peníze na píci utrácely za cigarety, které jim ovšem John u stájí pravidelně zabavoval. „Vaše plíce jsou mi úplně ukradený, ale nehodlám se koukat na to, jak se tady moji staroušové škvařej,“ říkával. Přitom obvykle zamyšleně potahoval z vlastní cigarety. Poslední krabičku zabavil klukovi, kterému nebylo ani osm.

Pochyboval, že Sarah Lachapellová kdy vykouřila jedinou cigaretu. Kapitán ji držel stejně zkrátka jako toho koně: žádné ponocování, žádné pití ani kouření, žádné poflakování po ulicích. A děvče se nevzpouzelo. Jako kdyby vycvičil i ji.

U její matky se mu to nepovedlo.

Kovboj John si sundal klobouk a otřel si čelo. Vedro mu už teď prosakovalo životem ošlehanou kůží. Malťan Sal ho ujistil, že i když převezme nájem, bude tu Kapitánův kůň úplně v bezpečí, stejně jako koně všech ostatních majitelů, co budou pravidelně platit. I dál tu zůstanou stáje, jako tu byly už čtyřicet let.

„Potřebuju základnu,“ opakoval neustále Johnovi. „Sem to mám z domova blízko. A mým koním se tu daří.“ Mluvil, jako kdyby už to bylo dohodnuté. A tahle ošuntělá jízdárna ti skvěle poslouží jako zástěrka pro tvoje kšeftíky, ať už kšeftuješ s čímkoliv, odpověděl by mu nejradši John, ale tohle se chlapům jako Sal neříká. Zvlášť když vám nabízejí takové peníze, jako nabízel on.

Pravda byla, že Kovboj John byl unavený. Docela se mu zamlouvala myšlenka, že by odešel na venkov, že by svůj dům vyměnil za malou chaloupku s kusem louky, na které by se jeho koně mohli pást. Život ve městě byl čím dál hnusnější, on byl čím dál starší, už ho nebavilo bojovat s radnicí, sbírat střepy lahví, co mu opilci a idioti házeli přes vrata, aby se o ně zvířata pořezala. Už ho nebavilo dohadovat se s dětmi, které nechtěly platit dluhy. Čím dál častěji si představoval, jak sedí někde na terásce a hledí do dáli, k zeleným obzorům.

Sal by tu nechal stáje. A mluvil o slušných penězích, za jaké by si John mohl svůj sen splnit. Ale i tak… Navzdory penězům, navzdory vábení klidného venkova a představy jeho koňských důchodců brouzdajících se vysokou travou, mu pořád cosi napovídalo, aby tomuhle člověku jízdárnu nepřepouštěl. Měl sílící pocit, že Salovy sliby jsou bohapusté kecy.

„Bon anniversaire!“

Sarah vytáhla klíč ze zámku, vešla dovnitř a dědečkův hlas zaslechla dřív, než ho uviděla. Usmála se. „Merci!“

Napadlo ji, že ji třeba na stole čeká narozeninový dort, jako jí připravil loni, ale místo toho našla Papyho stát v kuchyni před televizí.

„Voilà. Jen se posaď,“ nakázal jí, když jí dal pusu na obě tváře. Na krku měl svoji nejlepší kravatu.

Zírala na malý kuchyňský stůl. „My nemáme svačinu?“

„Pizza. Potom. Vybereš si.“ Ukázal na jídelní lístek. Nechat si donést pizzu, to tedy byla vzácnost.

„Po čem?“

Odložila tašku a se vzrušeným očekáváním se posadila na gauč. Papy se tvářil podezřele vesele, v koutcích mu cukalo. Nepamatovala si, kdy naposledy vypadal takhle. Když Nana před čtyřmi roky umřela, stáhl se do jakési ulity a vynořil se z ní teprve s příchodem Booa. Sarah věděla, že ji má rád, ale nebyla to taková ta televizní láska: neříkal jí to a neptal se, co se jí honí hlavou. Staral se, aby měla co jíst, aby chodila čistě oblečená, aby měla napsané úkoly. Učil ji praktické věci, jak zacházet s penězi, jak si leccos opravit a jak pečovat o koně. Společně už dávno přišli na to, jak se zapíná pračka, jak se vede domácnost a jak co nejlevněji pořídit týdenní nákup. Když jí bylo smutno, vzal ji kolem ramen a řek! jí, ať na to už nemyslí. Když byla bez sebe vzrušením, počkal, až se uklidní. Když udělala něco špatně, dal jí to najevo náhlou strohostí a nesouhlasným pohledem. Zkrátka a dobře se k ní choval tak trochu, jako kdyby byla kůň.

„Nejdřív,“ prohlásil, „se na něco podíváme.“

Sledovala jeho pohled až k DVD přehrávači, který tu ráno ještě nebyl. „Tys mi koupil přehrávač?“

„Nový není,“ řekl omluvně, „ale je parfait. A není kradený, koupil jsem ho v bazaru.“

„Takže se můžeme koukat na filmy?“ vykřikla nadšeně. Bude si moct půjčovat dévédéčka, jako ostatní holky ve škole! Když se mluvilo o filmech, nikdy nebyla v obraze.

„Tohle není jen tak nějaký film. Podíváme se na un spectacle. Ale nejdřív.“ Sáhl za sebe pro láhev vína, obřadně ji otevřel a nalil jí. „Je ti čtrnáct, viď? Takže už jsi na trochu vína stará dost.“ Kývl na ni a podal jí sklenici.

Napila se a snažila se tvářit méně zklamaně, než jak se při prvním kyselém doušku cítila. Radši by si dala colu, ale říkat to nechtěla, aby nezkazila kouzlo okamžiku.

Papyho to zjevně uspokojilo. Posunul si brýle, zamžoural na dálkové ovládání a poněkud okázale – bylo vidět, že si to natrénoval – stiskl tlačítko. Televize zamžikala, probrala se k životu a Papy se taky usadil na pohovku. I v měkkém čalounění seděl rovně jako pravítko. Napil se vína. Všimla si, jak potěšeně se tváří, a opřela se o něj.

Spustila hudba, vážná hudba, a po obrazovce přeběhl bílý kůň.

„To je…?“

„Le Cadre Noir,“ řekl. „Teď uvidíš, o co se spolu snažíme.“

O Le Cadre Noir zřídkakdy věděli i ti, co se o koně zajímali. Byla to tajuplná organizace elitních francouzských jezdců, která existovala od 18… století až dodnes v téměř původní podobě, akademie, kde se prováděly prastaré cviky jako levada nebo krupada, kde jezdci nosili černé uniformy jako ze starých časů a kde se vedly sáhodlouhé debaty o přesném úhlu zadních koňských nohou. Přijímali tu jen jednoho nebo dva nové členy ročně a cílem nebylo vydělat peníze nebo předvádět své umění široké veřejnosti, nýbrž zdokonalovat se ve věcech, o jejichž existenci většina obyčejných smrtelníků vůbec nevěděla. Ano, smysl toho všeho se dal zpochybňovat, ale kdo viděl, jak se koně pod těmi strohými jezdci pohybují, jak se dokonale symetricky řadí nebo jak svými smělými skoky popírají gravitaci, kdo se díval na ty zvláštní taneční kroky a na svaly, které se podřizovaly jezdcovým přáním, toho musela ta krása a neuvěřitelná obratnost nutně dojmout. A i ten, kdo koně – či Francouze – neměl nijak zvlášť v lásce, pochopil, jak je dobře, že taková organizace přežila až do současnosti.

Sarah se celé tři čtvrtě hodiny dívala bez jediného slova. Byla jako hypnotizovaná. Nejradši by v tu ránu upalovala za Booem a zopakovala s ním to, co právě viděla. Věděla, že by to dokázal. Byl ušlechtilejší a svalnatější než někteří z koní na obrazovce, a sílu měl stejnou – to už ze zkušenosti věděla. Jak se dívala, v rukou a nohách jí škubalo, jela na těch koních na obrazovce, pobízela je do oblouků, prováděla na nich cviky, které předváděli už staří Řekové.

Table of Contents

Prolog

1

2