Copyright © 2017 by Nicholas Sansbury Smith

All Rights Reserved

Copyright © 2023 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright © for Cover design and illustration by Kathryn Galloway English

Copyright © 2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-242-9604-3

Obsah

PROLOG

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

O AUTOROVI

Marii... Jsi tím nejlepším, co mě v životě potkalo.

Čím větší nesnáz, tím větší sláva z překonání. Zkušení mořeplavci kalí své dovednosti v bouřích a vichřicích.

Epiktétos

PROLOG

Poslední muž na Zemi věděl, že je loven příšerami. Těm pranic nezáleželo na tom, že už je mrtvý a odsouzený k zatracení pekelnému; nikdy se nevzdají.

Ruinami města jeho i psa vedly blesky. Procházeli temnotou s vypočítanou přesností, protiradiační oblek těsně přiléhající k tvrdým svalům a zjizvené kůži. Sibiřský husky Miles měl na sobě podobný oblek.

Pes otočil hlavu a živě se zajímal o zvuk, vycházející z hromady suti. Svezla se po ní prázdná láhev, odrazila se od kamene, a nakonec se rozbila na zemi. Vítr, vanoucí přes vrchol hromady, zvedl plechovku od konzervy a odfoukl ji v dál.

Muž pátravě přejel útočnou puškou sem a tam. Neviděl živou duši, ale dobře cítil čísi přítomnost.

Miles bez zájmu klusal dál.

Země před nimi byla prozatím čistá, ale stezka se zrádně vinula. Opatrnými kroky zamířili přes pole trosek a rozplynuli se v průchodu, jenž vedl mezi rozpadlými ruinami do města. Všude kolem se válely kusy zčernalého, zrezivělého kovu, jehož ostré konce dokázaly radiační oblek hravě proříznout.

Zastavil se a Milesovi přikázal totéž. Pes si sedl na zadek. Společně pak čekali, dokud jim cestu kupředu neosvítil další blesk. Muž tuto cestu znal dobře a pamatoval si, kde leží hlavní nebezpečí, přesto však byl každý krok nebezpečný.

Pět metrů před nimi byla hluboká díra, do které před pár měsíci s Milesem málem spadli. Dvacet kroků za ní trčely ze zdi ostré roxory, o které si už dvakrát roztrhl oblek. Největším nebezpečím však vedle příšer byly oblasti zarostlé jedovatým býlím. Nezáleželo na tom, kolikrát jste je sesekali mačetou: vždy dorostly hustší než předtím. Trny by člověka jen poranily, ale psa dokázaly zabít.

Zablesklo se, a namodralá záře krátce osvítila železné kosti staré budovy. Muž neplýtval světlem. Nikdy neplýtval světlem. Rychle se rozhlédl, s puškou připravenou k výstřelu, zda neuvidí nepřítele, zjistil, kde roste smrtící plevel, a začal se hrabat do útrob ruiny.

Vtom nebesy zaburácel hrom, podobný válečným bubnům. Pozorně sledoval, zda nezaslechne jiné zvuky: klapot spárů na kamenech, nebo ten nejhorší – nadpozemské kvílení sirén.

Dnes v noci je však neslyšel. Dnes jej zřejmě sledoval jiný druh příšery.

S Milesem po boku tiše procházel prázdnou schránou budovy starého světa. Nad hlavami se jim klenuly ocelové nosníky, podobné žebrům prastarého obra.

Když tohle místo spatřil poprvé, vážně mu připomínaly dinosauří fosilie, které vídal jako dítě v knížkách.

Blesk ozářil dvě skutečné fosilie.

V prachu před sebou zahlédl pozůstatky dvojice nešťastných duší, schoulených do klubíčka. Větší kostra objímala menší – matka, chránící dítě před výbuchem, který před stovkami let srovnal jejich domov se zemí.

Muž se snažil při pohledu na kosti vykřesat v nitru alespoň jiskřičku citů. Hlavu měl plnou vzpomínek, ale rychle je zahnal, jako obvykle. Zatracenci neměli právo na city.

Starý život se stejně zdál nesmírně vzdálený. Už si ani nebyl jistý, co vlastně provedl, že si zasloužil tak příšerný trest. Jedna část jeho já si přála, aby tehdy před dvěma lety prostě nahoře zemřel, usmažen bleskem nebo zabit okřídlenými lovci. Ale měl Milese. Psa a sen – nic víc neměl.

Kráčeli sutinami vstříc jediné věci, kvůli které podnikal výpravy do temnot. Dnes naposledy zkontroluje rádiové vysílání. Pokud odpověď na jeho volání SOS nepřijde, tak konečně opustí Hádes.

Po dva roky čekal, zda od lidí na nebesích něco nezaslechne. Po dva roky s Milesem prohledával pustinu při pátrání po jídlu a zásobách, které by je udržely při životě tak dlouho, dokud nedorazí pomoc. Vyhýbali se příšerám a bojovali s nimi ve chvílích, kdy už nemohli utíkat dál.

Čas se zde dole měřil obtížně, protože bylo těžké rozlišovat den a noc. Žil v temnotách a už před rokem si přestal vyrývat čárky na zeď svého úkrytu. Jak se dny měnily v měsíce a měsíce v roky, došlo mu, že v pekle nenajde spásu – a neunikne. Pokud se pokusí odejít, bude zde muset zanechat zásoby, jídlo a jediný zdroj vody. Cesta pustinami mimo Hádes znamenala prakticky jistou smrt.

Čas byl vším, a také ničím. A jak pomalu plynul, bral s sebou vzpomínky na předchozí život, jako když voda omílá kámen.

Tváře a hlasy lidí, jež kdysi znával, se mu už nevracely tak snadno jako dřív.

Proto věděl, že je mrtvý. Tělo sice stále žilo, ale osamění a odloučení zabilo poslední zbytky mužovy duše.

Přesto však v nitru choval cosi lidského. Snad náklonnost k Milesovi. Chtěl psa chránit stejně tak, jako kdysi chránil lidi.

Cosi ho pohánělo bezcitným světem, který byl kdysi domovem lidí. Měl silnou touhu bojovat. Cítil ji až v morku kostí, jako rakovinu, kterou nedokáže vyléčit.

Miles se zastavil před trsem zářících keřů. Okamžitě se k němu natáhla chapadla s přísavkami lemovanými trny, a muž mu gestem přikázal, ať se stáhne.

Vítr nebezpečně pohupoval větvemi keřů, takže pro jistotu ustoupil ještě o krok.

Před rokem skoro zemřel, když ho jeden osten bodl do nohy. Pořád ještě měl jizvu – další odznak na zmučené kůži.

Pozvedl pušku a znovu se rozhlédl. Pozornost byla klíčem k přežití. Miles mu poskytoval bystřejší uši a oči, ale čich byl vážně limitován maskou.

Muž naslouchal, rozhlížel se, naslouchal ještě pečlivěji, a pak psovi přikázal, aby šel dál. Bunkr společnosti Industrial Tech Corporation sice nebyl daleko, ale byl hluboko pohřbený.

Na cestu pozůstatky města mu stále svítily blesky.

Vytáhl mačetu a uťal keř, který mu stál v cestě. Větve padly na zem a začaly se zmítat jako klubko bezhlavých hadů.

Opatrně otřel lepkavou smolu o zem a vrátil mačetu do pochvy. Další trs plevele pro jistotu obešli. Větve, probuzené jejich přítomností, se rozzářily chabým, narůžovělým svitem. Jako většina přežívajících forem života na povrchu byly také masožravé.

Zaduněl hrom, a muž pohlédl na nebe, po němž se honila mračna a výboje statické elektřiny. Bouře nabírala na síle.

Na průzoru helmy se mu rozpleskla kapka. Za okamžik se nebesa otevřela a smáčela městské trosky záplavou radioaktivního kyselého deště. Miles, vyděšený zahřměním, se mu otřel o nohu.

Muž chvíli zvažoval, zda se nevrátí do úkrytu, ale nakonec se rozhodl bouři překonat. Už byl skoro u místa, kde před rokem Milese našel. Pokračovali dál a pes se muži držel těsně u nohy, zatímco si v kmitavém světle blesků hledali cestu posledním úsekem zarostlým svítícími keři. Jejich záře byla strašidelně krásná. Známky života poskytovaly chabou naději, že možná jednoho dne bude povrch opět tepat životem.

Třeba peklo nebude věčné.

Úder blesku ho rychle vytrhl ze zamyšlení. Sjel do tři poschodí vysoké hromady trosek na západním okraji otevřeného tunelu. Po roxorech a kusech cihel se rozlétla záplava jisker.

Udělal krok, ale zarazil se hned, jak spatřil pohyb. Miles ho také uviděl, odkradl se o kousek dál, a hluboce zavrčel.

Muž neměl tak dobrý zrak jako jeho pes, takže musel mžourat. Zatímco čekal na světlo, bičoval ho déšť. Trvalo tři údery srdce, než prostor ozářil nebeský výboj. Tentokrát už mžourat nemusel.

Instinktivně položil prst na spoušť a mrtvé srdce mu poskočilo, když spatřil stvůry, jež je lovily. Mýlil se. Celou dobu ho sledovaly sirény – celé stovky jich lezly po hromadách sutin.

Za celý život jich nikdy neviděl pohromadě tolik.

Zkusil se pohnout, ale byl naprosto ztuhlý. Možná je nenajdou, když zůstanou tiše stát. Koneckonců s sebou neměl baterie ani žádný zdroj energie, který by k němu přitáhl jejich pozornost.

Polkl a sledoval, jak míří přímo k nim. Nemohl jim utéct, a nemohl bojovat se všemi. Hádes konečně vyhrál. Překvapivě litoval jen Milesovy smrti. Za tu může on.

Záře keřů se náhle změnila z růžové v ohnivě rudou. Sirény ječely stále hlasitěji a hrnuly se k ní. Stvůry šly po keřích, ne po něm.

Jejich hlasitý jekot přehlušil i zaburácení hromu.

Při tom zvuku – a bylo jedno, kolikrát ho již slyšel -, mu tuhla krev v žilách.

Miles se otočil na útěk a muž se probral k životu. Běžel a boty mu čvachtaly v blátě. Pes proskočil dírou v betonu, ale muž se musel zastavit a proplazit se. Sklonil pušku a vyrazil. Cestu mu blokoval roxor, ale vyhnul se mu. Dokázal se proplížit dírou, aniž by si roztrhl oblek, a znovu se rozběhl. Přeskočil trs zářivého plevele. Se začvachtáním dopadl na zem do toxického bahna. Vyhrabal se z něj a pokračoval v útěku.

Miles už na něj poslušně čekal.

Muž ztěžka oddechoval a díval se na východ z tunelu. Otvíral se na ulici, rámovanou z obou stran rozpadajícími se budovami. Šlo o jeden z mnoha kampusů ITC, takže byly stavěny tak, aby přežily apokalypsu. Lidé však tak odolní nebyli.

Jekot zesílil do známého zvuku, podobného siréně sanitky. Otočil se a spatřil, jak stvůry lezou do otevřeného tunelu. Keře se kymácely a chapadly chňapaly po slepých tvorech. Chvíli sledoval, jak si sirény cpou do zubatých tlam utržená chapadla.

S bušícím srdcem couvl, když k němu jedna ze sirén otočila hlavu. Kožnatá, slepá hlava vyplivla svítící chapadlo, které žvýkala, a vydala vysoké zakvílení.

V ten ráz se k němu otočily dva tucty kuželovitých hlav. Jako v odpověď na jejich volání zahřměla nebesa.

„Utíkej!“ zakřičel na psa.

Ucítil bodnutí strachu, ale potlačil jej. Pevně se zapřel a vypálil salvu k příšeře, která ho odhalila jako první. Neminul. Kulky proletěly tlustou lebkou a sirénina krev zmáčela radioaktivní bahno. Další dávkou zkosil dvě sirény po své levici.

Zbytek utekl: některé zamířily do nebes, jiné se schovaly mezi toxickou sutí.

Otřel si hledí helmy a znovu se rozběhl ulicí za psem. V dálce už viděl zastřešený vchod do bunkru, jenže od poslední návštěvy cesta zarostla jedovatými keři. Jakmile se k nim Miles přiblížil, začaly výstražně světélkovat.

„Pozor!“ zakřičel na něj.

Miles lehce kličkoval minovým polem plevele podél posledního bloku, a posadil se u dveří vedoucích do bezpečí.

Muž si v běhu přehodil pušku přes rameno a z kapsy vesty vytáhl klíč.

V půli cesty se otočil a vystřelil po siréně plující oblohou. Ta se dávce střel vyhnula a bleskově se střemhlav vrhla přímo na něj. Muž zadržel dech, pečlivě zamířil a vypálil dávku příšeře rovnou do páteře. Mrtvé tělo padlo na zem jako raketa a v místě dopadu vytryskl oblak prachu.

Miles zaštěkal a tím připoutal pozornost sirén. Jedna z nich se k psovi otočila. Muž znovu zamířil a dvěma výstřely ji srazil z oblohy. Pak přeskočil jedovatý keř s obratností mnohem mladšího muže. Jedno z chapadel ho zasáhlo do boty a prořízlo obnošenou kůži. Ucítil, že špička trnu prošla skrz, ale potlačil bolest a kulhal ke dveřím. Malé bodnutí přežije, pokud si ho včas ošetří, ale sirény nepřežije nikdy. Na místě ho roztrhají a pak se nad pozůstatky porvou. Už to jednou viděl, před lety.

Z hlubin paměti se pokoušela vynořit vzpomínka na starého přítele, ale muž děsivou scénu co nejrychleji zahnal a upaloval dál.

Miles s pohledem upřeným na pána přecházel přede dveřmi. Muž si znovu otřel kapky deště z hledí a sledoval blížící se vchod. Cestu znal lépe než jiná místa v Hádu. Ale i s tak podrobnými znalostmi nepočítal s mokrým asfaltem.

Uklouzl, tvrdě a bolestivě dopadl na beton a klíč mu vylétl z ruky.

Miles zaštěkal a vyběhl mu vstříc, ale muž ho rozkazem zastavil.

Zvedl se právě ve chvíli, kdy blesk zasáhl jednu ze sirén na obloze a poslal spálené tělo, z něhož se kouřilo, k zemi.

Usmažený tvor dopadl do jednoho z keřů, který jej hned ovinul chapadly. Siréna ještě nebyla mrtvá a divoce se zmítala v objetí rudě zářících větví. Krev cákala všude kolem a ve studeném ovzduší se z ní kouřilo.

Klíč.

Kde je ke všem čertům ten klíč?

Muž se rozhlížel kolem, zatímco se siréna v agonii kroutila, ovinutá chapadly podobnými strunám příšerného nástroje. Jekot byl tak hlasitý, až z něj muži zaléhalo v uších.

Padesát kroků – víc mu nezbývalo. Doběhni k Milesovi a vlez do bunkru. Ale nejdřív najdi klíč. Zoufale hledal mezi troskami na zemi.

Tamhle je, pár metrů daleko, mezi mužem a umírající příšerou.

Jakmile se ke keři přiblížil, už se po něm natahovala chapadla. Srazil je stranou pažbou pušky a rychle klíč zvedl. Jedno chapadlo se mu mihlo kolem paže, druhé ho zleva zasáhlo do hledí a zůstalo na něm přilepené. Vytasil mačetu a přesekl je. Do vzduchu vyrazil gejzír zelené krve.

Miles se rozštěkal, tentokrát už zběsile. Muž se rozhlédl po obloze, aby se ujistil, že po jeho psovi žádná příšera nejde.

Polapená siréna se přestala zmítat, padla na záda, a keř ji odtáhl na dosah dalších. Mrtvola pomalu mizela v samém středu porostu.

Muž se rozběhl k cíli, a za zády mu zazněl poslední výkřik.

Slyšel v týle tucty párů nohou: drápy klapaly po asfaltu nebo čvachtaly v blátě.

Ječící sirény plnily oblohu a nad kroužícími monstry viděl ještě něco: broučí siluetu vzducholodi.

Jako vlna ho zalily čiré vzpomínky.

Vzpomínky na časy před Milesem, před tímhle příšerným peklem. Naplnily mu hlavu a Hádes na jediný okamžik zmizel, nahrazen jasným slunečním světlem. Úl v dálce pomalu odlétal. Balon mu sice nadnášel tělo, ale srdce mu táhlo za vzducholodí. Letěl oblohou a vysílačkou volal kapitánku Marii Ashovou, zatímco hélium z balonu pomalu utíkalo a muž se snášel dolů, na zničený povrch.

Volání o pomoc nedošlo sluchu.

Blesk ozářil celý výjev, včetně mraku, který si spletl se vzducholodí.

Zaječela za ním siréna. Vytáhl z pouzdra signální pistoli a vystřelil vstříc masám příšer světlici. Ulici zalila jasná, rudá záře, a příšery před ní rychle uhýbaly. Vrátil pistoli zpět do pouzdra, popadl pušku a střílel krátké dávky za mizícími sirénami. Pak s klíčem v ruce doběhl k Milesovi.

Pes ho vyšel přivítat, ale muž jen ukázal na dveře a zakřičel: „Dovnitř!“ Odemkl dveře a Miles jimi poslušně proběhl.

Plynulým pohybem si muž znovu nadhodil pušku, otočil se a pálil jednotlivými výstřely po příšerách, které je zase začaly obkličovat. Světlice stále ještě ozařovala ulici, ale už jen chabě. Muž však už nehodlal světlem plýtvat.

Zasáhl jednu sirénu, řítící se ke dveřím, rovnou do hlavy, do chybějících očí. Nahradila ji jiná, kterou rychle poslal k zemi třemi zásahy do těla. Absorboval zpětný ráz výstřelů a v slábnoucím světle pečlivě volil cíle. Země vlhla krví a kolem vchodu do bunkru ITC se pomalu vršila hromada těl. Chapadla keřů se za nimi zmítala jako plameny svíček ve větru.

Chodbou za mužovými zády se ozvalo zaštěkání.

„Vydrž, Milesi! Už jdu!“

Závěr pušky zůstal otevřený, protože vystřílel celý zásobník. Právě tahal z kapsy další, když do ocelových výztuží na protější straně ulice uhodil blesk. V oblaku jisker spatřil tucty černých, kožnatých těl.

Bylo jich příliš mnoho. Musel utéct.

Sklonil pušku, ramenem zavřel dveře a zevnitř je zabarikádoval. Zapnul své drahocenné taktické světlo, posvítil si na schody a rozběhl se do chodby.

„Za mnou,“ přikázal Milesovi.

Pes za ním klusal úzkou chodbou, táhnoucí se pod kampusem ITC.

Podobné opuštěné tepny spojovaly sklepní prostory budov navržených tak, aby přežily apokalypsu. Většina se jich už ale zhroutila.

S puškou ve střehu zahnul za roh, ale světlo dopadlo jen do prázdné haly. Znal ji lépe než jiné. Pětice dveří vedla do různých místností. První byla až do dne, kdy ji otevřel, vzduchotěsně uzavřená. Našel v ní jídlo, vodu a léky na pět set let. Když tohle místo našel, umíral ztrátou krve a radiační nemocí. Objev mu zachránil život – tak, jak může být zachráněn život mrtvého muže.

Druhé dveře vedly do zbrojnice plné všech možných zbraní, munice, vybavení a radiačních obleků pro dospělé i děti. Jeden z menších obleků s příslušnými úpravami více méně padl Milesovi.

Proběhl třetími dveřmi. Místnost za nimi ukrývala všechna semena, které lidstvo potřebovalo pro obrodu zemského povrchu.

Muž strávil dlouhé hodiny studiem jednotlivých poznámek. Odnesl si několik zapečetěných balíčků, ačkoli si nebyl jistý, proč to vůbec dělá. Ovocné stromy bez Slunce nepřežijí.

Čtvrté dveře, nadepsané velkými písmeny KRYOGENIKA, byly uzamčené. Právě tady před rokem našel Milese, ve stázi v jedné z nádrží.

Když sem přišel tehdy poprvé, vůbec netušil, co to „kryogenika“ je. Jakmile však sjel výtahem a spatřil dlouhé řady nádrží, pochopil. Byly plné lidí i zvířat, nepodobných těm, jaké znával. Celé tisíce jich držel při životě záložní zdroj energie, který bude fungovat ještě zhruba dvě stě padesát let, ale ne všechny byly neporušené. Celá jedna část nádrží byla otevřená, a několik dalších sekcí bylo zničeno. Ať už se sem ale dostalo cokoli, bylo to dávno pryč.

Muž ale nebyl Bůh.

Byť se cítil nesmírně osamělý, nikdy neprobudil žádného člověka. Ale jakmile mu oči padly na spícího Milese, nedokázal odolat. Sibiřské huskye znal už na vzducholodi, které kdysi říkával domov, ale rychle mu došlo, že se Miles od nich liší. Měl dojem, že je k přežití v podobných podmínkách přímo vypěstovaný. Dokázal snášet vysoké dávky radiace, a ostré smysly je oba už nesčetněkrát zachránily před příšerami.

Miles běžel k opancéřovaným dveřím na konci haly. Než k nim muž došel, sirény nahoře objevily dveře. Bušily na ně kožnatými pěstmi. Nevydrží dlouho, ale pancéřové dveře odolné výbuchu mu dají nějaký čas navíc. Také je ovšem uzavřou uvnitř, a jediným východem pak zůstane nesmírně radioaktivní průlez. Pokud budou jejich obleky v pořádku, přežijí. Sebemenší trhlina znamenala smrt.

Nahmátl v kapse druhý klíč a vložil jej do zámku. Pak vší silou zatlačil na dveře. Miles skočil dovnitř.

S pozvednutou zbraní přejel světlem po místnosti plné kovových stolů a stolků. Na uživatele, kteří už nikdy nepřijdou, čekala rádia a rozbité ploché obrazovky. S námahou za sebou zavřel dveře, zamkl je a přeběhl k jedinému fungujícímu rádiu.

Sklonil se a otočil knoflíkem. Z prastarého reproduktoru se ozvalo statické praskání, zatímco hledal kanál pro vysílání. Stejně jako doposud však slyšel jen statický šum. Žádný hlas. Ani náznak, že venku jsou jiní lidé.

Z haly se ozvalo zaječení a Miles tiše zavrčel. Příšery nakonec přišly. Dosud nikdy se dovnitř nedostaly. Neměl moc času.

Pomalu otáčel knoflíkem a napínal uši, aby mu neunikla žádná známka přeživších. Chór ječících sirén ho ohlušoval, takže se musel sklonit až k reproduktoru.

Na mužovo SOS nikdo neodpověděl. Sklonil poraženě hlavu. Dva roky vysílal zprávu na všech frekvencích, a dva roky mu odpovědí bylo mlčení. Pomoc nepřijde. Už zde nic nezbývalo. Odchod znamenal nutnost ponechat zde zásoby, které ho držely při životě, ale pokud setrvá, znamená to, že už nikdy v životě neuvidí člověka.

Veškeré pochybnosti v mrtvém srdci padly.

Nastal čas tohle prokleté místo opustit – konečně nastal čas odejít z pekla. Vždycky chtěl vidět oceán. Třeba se tam za pár let dostane.

„Tak pojď, hochu,“ vybídl Milese. Pes kňučel, jako by celé situaci rozuměl, a zkoušel vrtět ocasem. Radiační oblek mu v tom však bránil.

Sirény narazily do pancéřových dveří a jejich elektronický jekot se ozvěnou rozléhal prostorem jako trouby pekelné.

„Jestli mě někdo slyší, jmenuji se komandér Xavier Rodriguez. Opouštím Hádes a mířím na východ k pobřeží.“

JEDNA

O OSM LET POZDĚJI

Kapitán Leon Jordan s trhnutím procitl z noční můry.

Pomalu se posadil a vyhnul se přitom hlavou hliníkové přepážce, klenoucí se nad postelí. Přes jizvu z posledního shledání s kovem stropního nosníku se mu řinul pot.

Zase tatáž noční můra, téměř. X se v ní tyčil nad Jordanovou postelí s nožem v ruce. Následující události se však sen od snu měnily. Občas si X vychutnal pomstu pomaličku. Jindy mu zase bez váhání bleskurychle podřízl krk.

Pokaždé však Jordanovi nejdřív položil prostou otázku: Proč?

Masíroval si krk a vyháněl z hlavy ospalost. Zabzučení příchozí správy v kombinaci se zvonícím budíkem mu připomněly, že už má zpoždění.

Natáhl se přes spící Katrinu DaVitaovou a vypnul budík.

„Kolik je hodin?“ zabručela.

„Čas na prohlédnutí nočních záznamů,“ zívl.

„Takže můžu ještě spát.“ Natřásla polštář a podložila si hlavu.

Jordan si v matné záři počítačového monitoru prohlížel obrysy jejího těla. Pravidla na palubě Úlu mluvila jasně – důstojníci spolu neměli spát. Jenže si už nedokázal poručit o nic víc, než se dokázal ubránit pohledu na spící krásku. Přejížděl očima ladné křivky dlouhých, svalnatých nohou. Byla o parník tou nejkrásnější ženou na palubě, a byla jen jeho.

Ještěže je kapitánem. Na vrcholu potravního řetězce si můžete pravidla trochu ohnout. Jenže s podobnou mocí šlo ruku v ruce značné břemeno. Kapitánka Maria Ashová mu předala otěže už před lety, jenže tíha velení mu došla až teď. Právě přišli o celou sklizeň kukuřice, a omezení přídělů energie už teď působilo nepokoje. Ba co hůř: vzducholodí se šířily zvěsti o nové nemoci v podpalubí. Občas se mu všechno zdálo téměř neúnosné. Zdálo se, že každou minutu každého dne propuká někde na lodi nová krize.

Rukou si podepřel čelo. Ještě se ani pořádně neprobudil, a už ho pomyšlení na seznam denních úkolů vyčerpalo. Dlouhé roky spánku maximálně tří hodin v kuse si vybraly daň v podobě chronické migrény. Ale to byla daň za udržení téhle zrezlé hromady plechu a héliových balonů pohromadě.

S hlubokým povzdechem se postavil na studenou podlahu a přešel malou kajutu, vybavenou vším, co člověk potřeboval: postelí, stolem, umyvadlem a hajzlem, odděleným od zbytku místnosti zašlým závěsem.

Zvedl ze stolu hrníček a napil se studené kávy. Lepší než nic, ale přesto chutnala příšerně.

Příchozí zpráva stále bzučela.

„Nemohl bys tu zatracenou věc vypnout?“ zabručela Katrina.

Jedním douškem dopil kávu a dotkl se monitoru.

Obrazovka se zablikáním naskočila, a kapitán mávnutím prstu vypnul upozornění. Zadal bezpečnostní kód a proletěl pohledem poslední zprávy. První byla od šéfinženýra Samsona – něco o problému s balonem, který se už povedlo vyřešit. Další byla shrnutím z ošetřovny – nový případ tajemné nemoci, a další dítě, které se narodilo mrtvé.

Pročetl poznámky doktora Tima Freea ohledně lidí z podpalubí, které přijal na klinice s halucinacemi, horečkou a vnitřním krvácením. Musela za tím být radiace. Právě proto určitě ztráceli tolik dětí. Musí Samsona donutit, aby ty zatracené průsaky opravil, jenže to zase znamenalo další seskok na povrch pro součástky.

Zaklel a automaticky se natáhl po hrníčku, než mu došlo, že je prázdný. Dokonce ani kapitán neměl neomezené příděly, ale třeba by se některý z mladších důstojníků rád obětoval pro dobro lodi.

„Co se děje?“ zeptala se Katrina, posadila se a odhrnula si z čela pramínek vlasů, který jí vyklouzl z copu.

„Další mrtvé dítě,“ odpověděl. „To už je tenhle měsíc druhé.“

Pár minut oba mlčeli. Katrina si pokradmu prohlížela své bříško. Byla ve třetím měsíci, ale nikomu to zatím neřekli. Brzy už ale její stav nepůjde skrývat – ani jejich vztah. Někteří už o něm věděli, ale kapitán se prostě bude muset s následky poprat, až přijdou.

„Neboj,“ ujistil Katrinu, „všechno bude v pořádku, slibuju. Spi ještě chvíli. Potřebuješ odpočinek.“

Katrina se napjatě usmála a lehla si na polštář. Oba věděli, že pravděpodobnost narození zdravého dítěte je mizivá. Poslední zdravé dítě se narodilo před šesti měsíci. Populace Úlu spadla na 443 lidí, takže bylo životně důležité, aby dítě bylo silné.

Pročetl zbylé zprávy. Požár ve strojovně, rvačka na tržišti kvůli růstu cen rajčat, a hádka ohledně přídělů, která vedla k malému povstání v podpalubí. Klasický den na palubě Úlu. Poslední zpráva ale kapitána zarazila. Přečetl si titulek podruhé.

Půlnoc.

Rychle se podíval na Katrinu, aby se ujistil, že se nedívá. Nahá záda jí stoupala a klesala pravidelnými nádechy. Už spala. Natočil se rameny tak, aby neviděla na obrazovku – pro případ, že by se probudila. Byla jeho první důstojnicí, ale některé věci nesmí vidět ani ta.

Slovo „Půlnoc“ bylo tajným kódem pro rádiové vysílání z povrchu. Kapitánka Ashová s nimi ztratila hodně času. Věřila, že tam dole jsou přeživší, a že jednou najde vhodné místo, kde bude moci přistát. Jordan všechny její teorie vyvrátil. Vysílání bývala celá desetiletí, ne-li staletí stará. Mnoho bunkrů pod zničeným povrchem mělo generátory a baterie, které přežily své obyvatele, a tím umožnily opakované vysílání zpráv dlouho poté, co poslední lidé zemřeli.

Z poslední výpravy helldiverů za podobným vysíláním se vrátil jen jeden. Přesto však bylo kapitánovou povinností vyšetřit každé možné přežití, a to zase znamenalo vyslechnout každé vysílání a signál, který zachytili, i kdyby byl dvě století starý.

Nasadil si sluchátka a stiskl tlačítko přehrávání. Do uší mu zasyčel statický šum; pak se ozval ženský hlas.

„Mluví guvernérka Rhonda Meredithová z Hilltop Bastion. Žádám o pomoc každého, kdo tuto zprávu zachytí. Jsme-“

Šum.

„Dochází nám jídlo a munice.“

Jordan pozvedl obočí.

„Už je dlouho neudržíme. Prosím, prosím, pošlete pomoc na následující souřadnice...“

S čím tam dole bojovali?

Přitiskl si sluchátka těsněji. Z éteru zazníval praskot a šum. Zvuk vypadl. Znovu si přehrál zprávu, ale signál byl příliš slabý. Bude muset zjistit, zda praporčík Hunt nedokáže zachytit víc. Měli spolu dohodu: všechny signály ze satelitů šly přímo Jordanovi. Oplátkou pak kapitán poskytoval Huntovi a jeho mladé rodině každý měsíc pár kreditů navíc. Zvěsti o lidech na povrchu – a příšerách – kolující po palubě Úlu byly tím posledním, co Jordan chtěl.

Jordan s Huntem ale nebyli jediní strážci tajemství. Helldiveři se řídili podobnými pravidly. Nikdy nemluvte o ničem, co jste na povrchu viděli. Nedávejte posádce vzducholodi žádnou záminku k obavám.

Jenže ani helldiveři nevěděli to co Jordan.

Právě odkládal sluchátka, když mu přišla nová zpráva, nadepsaná „Půlnoc“. Dvě za jednu noc? To bylo prakticky nemožné. Poslední vysílání z povrchu přišlo před několika měsíci, a bylo přes sto let staré. Stejné jako vysílání, kvůli kterému přišel o tři divery.

Znovu si nasadil sluchátka, stiskl tlačítko přehrávání a naklonil se k monitoru. Jenže tentokrát bylo vysílání jasné. Slýchal ho už mnohokrát, a povzdechl si, když ho uslyšel znovu.

„Jestli mě někdo slyší, jmenuji se komandér Xavier Rodriguez. Opouštím Hádes a mířím na východ k pobřeží.“

Ke zprávě byla ještě připojena poznámka praporčíka Hunta:

Pane, možná máme problém. Někdo se hrabal v archivech s omezeným přístupem a možná, že tuhle zprávu slyšeli.

Jordan v duchu zasténal. Na lodi bylo jen několik lidí schopných prolomit zabezpečení archivů, a z těch nebylo mnoho tak hloupých, aby se o to pokusilo. Ať už je viníkem kdokoli, musí se o něj rychle postarat.

Trhl sebou, protože mu někdo položil ruku na rameno. Podíval se na Katrinu, která mu stála v županu za zády. Na holých předloktích měla tetování anděla a raptora.

Rychle si stáhl sluchátka a řekl: „Co to...?“

Pak si v otevřeném průlezu všiml vojáka milicí.

„Nerad vás obtěžuji v tuhle nekřesťanskou hodinu, kapitáne.“ Mladík se v modravé záři monitoru zdál napjatý.

„Mluvte,“ vybídl ho Jordan.

„Bouřka, pane. Objevila se zničehonic. A praporčík Ryan říká, že vás potřebují na můstku.“

„Hned tam budu.“

Voják vyšel na chodbu ke svému kolegovi s automatickou puškou. Jinak byla chodba prázdná; většina obyvatel paluby ještě spala. To se brzy změní, když Jordan rozkázal, aby se posádka vrátila na svá stanoviště.

Katrina se zamračila: „Asi bych se měla obléknout.“

Zatímco se soukala do uniformy, Jordan se ještě posadil a napsal zprávu Huntovi:

O ten bezpečnostní problém se postarám. Sežeň mi souřadnice Hilltop Bastion.

Nepatrně se otočil a prohlížel si Katrinu. Byla po čertech dobrým helldiverem, a právě proto si ji vybral za první důstojnici hned poté, co spolu začali spát. Tím ji zachránil. Věděl, co je na povrchu. Osud všech skokanů byl stejný.... Až na jednoho.

Komandér Xavier Rodriguez nějak přežil na povrchu po celé ty dlouhé roky. Dokumentoval svou cestu pustinou v jiných vysíláních, ale nejčastěji zachytávali opakující se vysílání z Háda.

Rozhodl se držet tuhle informaci pod pokličkou, navzdory nočním můrám a pocitu viny, který ho denně sžíral. Věděl, že odsoudil toho muže k smrti – nebo přinejmenším k nejhoršímu představitelnému životu na tak dlouho, jak bude X schopen přežít. Muže, který si podobný osud zasloužil ze všech nejméně. Ale nemohl riskovat cenu životů a paliva, aby se do Háda vrátil pro jediného muže. Katrina navíc X kdysi milovala, a trvalo dlouho, než se s tím zármutkem vyrovnala. Jak by jí mohl říct, že X je pořád živý? Nemohl. Nesmí se to nikdy dovědět. Udělá všechno pro to, aby si udržel na lodi pořádek a ochránil své lidi před pravdami, se kterými se nedokáží vyrovnat.

Pohledem přes rameno se ujistil, že se Katrina nedívá. Ta si ho ale měřila očima hnědýma jako kapitánova káva.

„Ty mi něco tajíš?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou: „Ne. Všechno je v pořádku.“

„Tak se uvidíme na můstku,“ odpověděla. „Nejdřív musím zajít do strojovny.“

Jordan si vydechl, hned jak odešla. Ani netušil, že zadržoval dech. Otočil se zpět k monitoru, vybral volání o pomoc od X, dvakrát na zprávu poklepal prstem a vymazal ji.

Hlas z Hádu byl pouhou ozvěnou.

Duchem.

Komandér Michael Everhart se opíral o zeď v seskokové hale Úlu a sledoval průzory na pravoboku lodi.

Špinavými skly proudily dovnitř rudé paprsky a plnily místnost teplým svitem, ozařujícím každý škrábanec, promáčklinu a odfláknuté záplaty. Loď se celá rozpadala.

Ne že by se o ni obyvatelé nestarali. Prostě jen neměli materiál, a jakmile se jim podařilo jeden problém odstranit, hned se objevil další. Helldiveři pátrali na povrchu pod nimi a lodní technici recyklovali a záplatovali, čím se dalo, jenže měli jen omezené možnosti.

Michael postával ve stínu, mimo teplý sluneční svit – ne že by měl rád tmu, ale nebyly mu aspoň vidět starostlivé vrásky ve tváři. Jeho tým helldiverů potřeboval neohroženého vůdce. Někoho jako X. Sice s ním během dospívání často nesouhlasil, ani ho nerespektoval, ale za dobu, po kterou mu byl po smrti otce poručníkem, se o cti, obětování a odvaze naučil pár lekcí.

Teď, o deset let později, se mnoho věcí změnilo. Vyměnil kovovou čepici za helmu helldivera, a vyhublé tělo zesílilo a osvalilo se díky nekonečným hodinám prací ve strojovně a helldiverskému výcviku. S třiceti úspěšnými seskoky rychle postupoval po žebříčku hodností, a nyní velel Týmu Raptor. Otec byl také Raptorem, a X jakbysmet. Dostojí jejich odkazu? V podobných chvílích, kdy osud lodi visel na vlásku, si vůbec nebyl jistý.

Z temného zamyšlení ho vytrhlo zaskřípění kovových dveří, a ženský hlas mu připomněl, že svět se ještě stále koupe ve sluneční záři.

„Omlouvám se za zpoždění, Plecháči.“

Podíval se na jedinou osobu, které na téhle prokleté lodi opravdu mohl věřit.

„Takhle mi už neříkej,“ zazubil se.

Za řadou plastových kopulí, kryjících seskokové trubice, stála Layla Browerová. Nadhodila si pytel na rameni a zavřela za sebou dveře do chodby, takže se místnost opět pohroužila do stínu.

„Ale mně se to jméno líbí,“ odložila pytel na podlahu a vykročila Michaelovi vstříc. „Jako tvá přítelkyně ti můžu říkat jak chci, že jo?“

„No jasně. Kromě Plecháče. Tak mi už neříkej.“ Odstrčil se od zdi, takže se potkali ve středu seskokové haly. Stáli pod červenou zářivkou nouzového osvětlení. Díval se jí do zvědavých, hnědých očí. Zamiloval se do nich už jako dítě, a občas se ještě zdráhal uvěřit, že jeho city opětuje. Nikdy nezapomněl na své štěstí, i ve chvílích, kdy ho škádlila. Hlavně ve chvílích, kdy ho škádlila.

„No dobře, Michaeli,“ objala ho a políbila na tvář.

„Tohle má být polibek na dobré ráno?“ zeptal se. Pevně ji políbil na rty a když se odtáhl, uzarděná Layla se široce usmívala. Pohladila ho po blonďatých vlasech, které mu sahaly až po ramena.

„Vážně by ses měl ostříhat, Plecháči.“

„No jo,“ zvedl oči ke stropu. Nikdy nepřestane používat tu hloupou přezdívku. Ale nevadilo mu to – jen pokud mu ostatní diveři budou dál říkat „veliteli“.

Společně přešli k seskokovým trubicím.

Layla si o jednu ukopla v chatrném osvětlení palec.

„Fakt si přeju, aby prodloužili funkční hodiny,“ zasykla bolestně. „S tím debilním omezením energie člověk nic pořádného neudělá. Doufala jsem, že nám na dnešní večer uvařím večeři. Ušetřila jsem na docela pěknou dýni, a teď ji snad ani nestihneme sníst dřív, než se zkazí.“

„Stejně se dnes vrátím dost pozdě,“ namítl Michael.

Layla se zastavila a popuzeně zasupěla: „A proč?“

„Samson po mně chce, abych vzal další šichtu.“

„Už zase?“

„Omlouvám se. Vždyť víš, jak moc se na naše večeře těším.“

Díval se na své boty. Nerad jí působil zklamání, ale nesměli zanedbávat své povinnosti. Však nebyl jediný člověk se dvěma pracemi. Layla si ve chvílích, kdy zrovna neskákali na povrch, přivydělávala jako technik v čističce odpadních vod.

Rychle zvedl hlavu a podíval se jí do očí: „Neboj, nějak to zařídím, abych se na večeři mohl odplížit. A brzy se všechno uklidní.“

„Možná, ale než se tak stane, musíme zase tam dolů.“ Přešla ke své trubici a skrz plastový příkrov nahlédla dovnitř. Povrch kryla mračna, ale oba dobře znali nebezpečí, které na ně dole číhalo.

Chvíli stáli v tichosti a nejspíš mysleli na totéž. Lodi zase docházelo palivo. Nikdy ho neměli dost.

Už přes rok Michael s ostatními týmy helldiverů prohledávali každou píď zelené zóny a pátrali po palivových článcích vyrobených ITC, jenže se často vraceli s prázdnýma rukama – pokud se vůbec vrátili.

Něco se musí změnit. Už jim nezbývalo moc zelených zón, a Jordan brzy bude muset začít přijímat těžká rozhodnutí.

Úl se prudce otřásl, až oba padli na Laylinu trubici. Michael se o ni opřel a pomohl přítelkyni na nohy. „Co to krucinál bylo?“ zavrčela naštvaně.

Jako v odpověď zalilo halu chladné, modré světlo. Za průzory křižovaly nebe blesky. Sbírala se silná bouře.

„Aspoň už vidíme,“ řekl Michael.

Z tlampače v rohu místnosti se ozval nouzový poplach. Strojový ženský hlas, kterému Michael naslouchal celý život, opakoval stejnou zprávu, jako tisíckrát předtím.

Obrátil se k průzorům.

„Nikdy nevydrží moc dlouho, že?“ zašeptala Layla a opřela se o něj.

Nemusel se ptát, co tím myslí. Věděl to. Ticho, pocit míru – oboje nikdy nevydrželo dlouho. Na Úlu byl klid pouhým přeludem.

DVĚ

Magnolia Katib si pohrávala s oblíbeným nožem a ignorovala otravné hlášení tlampačů. Místo toho sledovala rozdávané karty. Poker starého světa se za dlouhé roky vyvinul. Nyní měla hra rychlý spád a byla nebezpečná, dočista jako seskoky. Jediným podstatným rozdílem byl fakt, že při téhle hře nezemře – pokud tedy některému ze soupeřů nehrábne.

První karta zaplula k Ricku Weaverovi, veliteli Týmu Angel. Druhá přistála před Andrewem „Trubkou“ Boldenem, velitelem Týmu Apollo. Třetí dostal člen Týmu Raptorů Rodger „Dodger“ Mintel, a čtvrtá čekala na ni.

Hravě protáčela nůž v dlani, velikosti čepele navzdory. Pak sebou loď trhla, takže si div neuřízla prst. Kovové přepážky zasténaly, protože Úl měnila kurz. Soupeři si toho ale nevšímali. Bouře byly součástí každodenního života na lodi.

Vrazila nůž do hlavy raptora ve znaku, který někdo už dávno vyryl do zašlé desky dřevěného stolku. Rukama si skryla karty. Na hru se ale soustředila jen napůl.

„Hej, Mags,“ ozval se rozdávající, „postřeh. Sázka je dvacet.“

Vyhnala z hlavy pochybnosti a podívala se na rozdávajícího, starého technika diverů jménem Ty. Díval se s pozvednutým obočím na nůž, jako by říkal: Přestaň mi ničit stůl. Zuřivě žvýkal kalorickou tyčinku – starý zlozvyk, kterého se nikdy nedokázal zbavit.