ZVĚROLÉKAŘEM

V YORKSHIRU –

Všechny velké i malé
bytosti mého života

PETER WRIGHT

Věnováno mé dceři Emily, synovi Andrewovi a rozkošnému vnukovi Archiemu v naději, že ocení Yorkshire tak jako jeho děda.

PETER WRIGHT

Peter Wright

MY YORKSHIRE GREAT AND SMALL

MY YORKSHIRE GREAT AND SMALL © Peter Wright, 2019

First published by Mirror Books in 2019

Images courtesy of: Peter Wright, iStockphoto, yorkshire.com,
Mirrorpix, Alex Telfer, Alamy

All rights reserved

Translation © Anna Štorkánová, 2023

ISBN 978-80-249-5343-4

Obsah

PŘEDMLUVA

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

DOSLOV

PŘÍLOHA

PODĚKOVÁNÍ

Předmluva

Velká yorkshirská výstava

„Dělej, Petere! Sundej sako a kravatu!“

V mém věku už není běžné, aby mi nějaká žena říkala, ať se svléknu, zvláště když se dívá moje manželka Lin. Ale rozkazy se musí poslouchat, a tak mi nezbylo, než udělat, co říká. Impozantní až mírně děsivá dáma mě peskovala, jako bych byl malý zlobivý kluk. Lin měla na tváři úsměv od ucha k uchu a totálně si moje rozpaky užívala, zatímco já tam pokorně stál v košili a kalhotách a nestačil se divit, do čeho jsem se to namočil a co přijde dál. Ale už bylo pozdě z toho vycouvat. Musel jsem se smířit se svým osudem. Když jsem se svlékl do košile, světoznámá šéfkuchařka a televizní osobnost Rosemary Shragerová mi podala dlouhou krémovou zástěru. Zhluboka jsem se nadechl a v duchu se uklidňoval tím, že to utrpení před živým publikem – bylo tam minimálně 250 lidí – brzy skončí.

Proti Rosemary samozřejmě nic nemám – ba naopak. Potkali jsme se na udělování cen pro místní hrdiny o pár týdnů dříve. Padli jsme si do noty a já jí řekl, jak jsem ohromen jejími kulinářskými dovednostmi a praktickým přístupem k životu. Také jsem jí řekl, že bych se rád naučil vařit. V kuchyni nedokážu vykouzlit zhola nic, pokud se nepočítají vajíčka s hranolky a fazole na toustu. V naší kuchyni pochopitelně kraluje Lin. Když se pohádáme a jsem v nemilosti, takže jsem nucen uvařit si sám, neumím pomalu ani zapnout plotnu. Lin naštěstí většinou stačí jediný pohled na mou bezmocnost, aby se jí mě zželelo. Rosemary věděla, že jsem v kuchyni mimo svou komfortní zónu, takže když mě pozvala, ať s ní vařím na Velké yorkshirské výstavě v Harrogate, čekala, že ji odmítnu.

Tato třídenní výstava se koná v červenci a patří už více než 150 let k největším událostem v britském zemědělském kalendáři. Tento rok se tam točil dvoudílný televizní speciál s názvem Today at the Great Yorkshire Show od Daisybeck Studios, tvůrců Veterináře z Yorkshiru. Rosemary a já jsme byli mezi několika televizními osobnostmi vybranými do tohoto pořadu. Paul Stead, ředitel Daisybeck, mě přesvědčil, abych na kameru udělal pár výstupů, včetně vaření. Zjevně si myslel, že fanoušky Veterináře z Yorkshiru pobaví, až mě uvidí s kuchyňským náčiním a jehněčím ramínkem v ruce namísto chirurgických nástrojů a rukou zabořenou po rameno do bahnice, z níž se snažím dostat jehně, pokud mi prominete ten pokus o vtip.

A tak jsem se ocitl v gurmánském pavilonu této výstavy, na speciálně postaveném kuchařském jevišti. Na klopě jsem měl připevněný malý mikrofon a přede mnou postával tříčlenný filmový štáb, což rozčilovalo ženu, která nadšeně zabrala místo v první řadě, ale skoro nic z té exhibice neviděla, protože jí výhled zakrývaly dvě kamery a obrovský huňatý mikrofon.

„Určitě víš, kde se na jehněti nacházejí žebra, ale dokážeš naporcovat tohle?“ zeptala se mě Rosemary svým rázným jižním přízvukem a vítězoslavně ukázala na dva velké kusy masa s kostí ležící na pracovní ploše před námi. Řekla, že připravíme jehněčí s noky a křupavou kapustou. A celé se to pokape „sosem“, což je jen vzletný název pro omáčku, jak všichni dobře víme.

Znělo to jednoduše a pro Rosemary to taky jednoduché bylo. Jako by ani nepotřebovala pauzu na nadechnutí, pokračovala ve zdánlivě nenuceném komentování a ukazovala mi, jak nožem rozříznout jehněčí ramínko „proti kosti“. Poté předvedla, které kusy tuku mám oškrábat. Popisovala to několik minut, zatímco to demonstrovala na prvním kusu jehněčího. Soustředěně jsem ji sledoval. Nechtěl jsem se předvádět, ale hlavně jsem nechtěl Lin zavdat další důvod ke smíchu. Už tak se chechtala jak šílená – takhle dobře se nebavila už spoustu let. Rosemary brzy přešla k restování prvního kousku jehněčího a tvarování noků s bylinkami a sýrem, zatímco já začal porcovat „svůj“ kus masa.

„Jde ti to dobře, Petere,“ řekla svým hřmotným hlasem. Já si jen otřel obočí. „Jsi nějak strašně potichu,“ dodala po chvíli.

„Jsem jako jehňátko, které dělá, co se mu řekne,“ zamumlal jsem.

„To by bylo poprvé!“ zakřičela Lin z davu.

Nepřátelská palba na dvou frontách, pomyslel jsem si.

„Ne!“ povídá Rosemary. „Takhle ne!“

Nakonec Rosemary své maso posypala strouhankou, sýrem a ančovičkami a dala ho do trouby, zatímco já dál řezal a škrábal.

„Tady neoperuješ zvířata, Petere,“ dobírala si mě vesele šéfkuchařka a  dodala: „Pořád to děláš špatně.“

Poznamenal jsem, že to dělám poprvé. „A hrudní koš mívám obvykle uvnitř zvířete,“ řekl jsem.

Nakonec mi příprava masa zabrala tolik času, že jsem nestihl nic jiného kromě vmíchání kousku másla do „sosu“ alias šťávy alias omáčky z červeného rybízu. Řekl jsem Rosemary, že nedokážu dělat víc věcí najednou, i když jí to rozhodně problém nedělá, a že bylo fascinující s ní vařit.

Během vaření Rosemary divákům vyprávěla, jak její pradědeček bydlel v jedné vesnici v severním Yorkshiru, ale předtím pracoval jako inženýr v Číně. Dokonce si přivezl i plameňáky. Notovali jsme si, když vykládala o všem od své lásky k učení a yorkshirským výrobkům přes zdejší humry až po její obavy o masný průmysl. „Musíme kvůli ochraně klimatu jíst méně masa,“ řekla najednou velice vážně. A já ji nechtěl upozorňovat na to, že zrovna vaří jehněčí. „Ale naši farmáři jsou skvělí a potřebují naši podporu,“ dodala.

Naprosto jsem s ní souhlasil. „Britské hovězí, jehněčí a vepřové jsou nejlepší na světě,“ řekl jsem.

Brzy přišla chvíle ochutnat náš – nebo spíš Rosemaryin – výtvor z jehněčího, překrásně upravený na talíři a odborně pokapaný šťávou. Těžko se popisuje, jak velice lahodné to bylo. Ty chutě byly fenomenální. Kapusta byla dokonale slaná a křupavá, zatímco jehněčí se přímo rozplývalo na jazyku. Stál jsem tam a okusoval tu šťavnatou kost. Šťáva z masa mi stékala po bradě a někteří přihlížející závistivě slintali. „Jsi geniální kuchařka, Rosemary,“ pochválil jsem ji.

O pár minut později jsme s Lin jeli v bugině na další schůzku. Řídil ji Joe, student univerzity v Leedsu, který tu byl na brigádě. Byl bych rád, kdyby nás tam dopravil rychleji, ale to nám nebylo přáno. Tak za prvé mě nejdřív musel odvézt na toalety. Za druhé tam byly hromady lidí a my nechtěli nikoho rychlou jízdou zabít. A nakonec ještě Lin upadl kelímek s omáčkou z krabičky s „mým“ uvařeným jídlem, které mi Rosemary zabalila na cestu. Sotva jsme vyrazili a Joe už musel zastavit, abychom ten kelímek sebrali ze země. Ale naštěstí se neotevřel. Uf, pomyslel jsem si: to by byl politováníhodný konec té omáčky.

Celé dopoledne jsem přejížděl sem a tam, ale nestěžoval jsem si, protože tam toho bylo hodně k vidění, a navíc si člověk užil i trochu té legrace. Jeden člen filmového štábu nás pobavil, protože se mu podařilo chytit zaběhlou ovci tak, že na ni skočil, když pelášila kolem. Vlastně to byl už můj druhý den na výstavě – den předtím jsem si vykračoval na přehlídkovém molu. Samozřejmě jsem na této výstavě zvyklý spíš na předvádění zvířat než své osoby, ale jelikož jsem se takhle promenádoval už podruhé, docela si věřím, že už umím ty správné pohyby. Jedna žena mi řekla, ať si představuji, že jsem páv. Moc mě bavilo otáčet se a rozepínat si tvídové sako v přesvědčení, že to působí velice stylově. Také se mnou natáčeli do pořadu Today at the Great Yorkshire Show. S Lin jsme kvůli tomu dokonce ochutnali několik druhů yorkshirského ginu. Přestože moje žena alkohol téměř nepije, vysloužila si docela neprávem přezdívku Gin Lin. Ale zdálo se, že jí to nikterak nevadilo.

Po ochutnávce ginu jsme přespali v nedalekém hotelu, jelikož jsme museli dost brzy vstávat na další den výstavy, která každoročně přiláká tisíce lidí i zvířat. Návštěvníci sem jezdí soutěžit, bavit se a oslavovat náš skvělý kraj. Před schůzkou s Rosemary jsem měl naplánovány aktivity na několik hodin, včetně dvou rozhovorů s Georgey Spanswickovou z BBC Radio York, která z této akce vysílala živě. Znám Georgey už poměrně dlouho a dokonce jsem ošetřoval i jejího psa. Naše první povídání se konalo okolo 7.45 po rozhlasovém vystoupení Geoffa Wilsona z Národní zeleninové společnosti, který žije v severním Yorkshiru. Sbíhaly se mi sliny, když popisoval svou cenami ověnčenou zeleninu, včetně květáku, hrášku a cibule. Geoff říkal, že tato společnost potřebuje víc mladých lidí. A já bych s ním rád probral, jak by se toho dalo dosáhnout. Má pravdu, že je zapotřebí, aby se mládež víc o zemědělství zajímala, pokud má tento sektor prosperovat.

Bohužel nebyl čas si s Geoffem poklábosit o úchvatné rebarboře a budoucnosti farmaření. Kousek od velké arény, v níž za zvuku vážné hudby probíhala přehlídka krásně vyšlechtěných a dokonale vyhřebelcovaných koní, jsem totiž v éteru probíral Yorkshire, svou kariéru a nedostatek nových veterinářů. Bylo ještě brzy, takže začali teprve přicházet první návštěvníci. U jedné z deseti bran výstaviště hrál na dudy muž v kiltu. Výstavy se každý rok zúčastní okolo 130 000 lidí a 8 500 zvířat, od včel přes ovce a koně až po dobytek. Ona jsou těmi skutečnými hvězdami.

První ročník výstavy se konal v roce 1838, ale první údaje o návštěvnosti pocházejí až z roku 1842, kdy bylo zaznamenáno velice přesné číslo: 6 044 návštěvníků. V prvních letech se výstava konala ve 30 různých městech, než bylo rozhodnuto vybudovat stálý areál výstaviště u Harrogate. S rostoucí popularitou Veterináře z Yorkshiru jsem se do Velké yorkshirské výstavy začal čím dál víc zapojovat. Často mě natáčeli, jak probírám vystavovaná zvířata, ale také naděje a očekávání jejich majitelů, mezi nimiž byli i mí přátelé.

Zatímco jsem čekal na další rozhovor, jedna žena z BBC mi řekla, jak je zklamaná, že letos na výstavě nevidí prasata, protože je miluje. To byla rozhodně škoda, ale oba jsme věděli, že na poslední chvíli se objevilo podezření na dyzenterii prasat u zvířete na jiné výstavě, a proto bylo moudře rozhodnuto nepovolit účast prasat na výstavě v Harrogate. V tu chvíli ke mně přistoupil elegantně oblečený muž a představil se mi. Byl to farmář vlastnící pozemky ve Skotsku a v Devonu, který na výstavě pracoval také jako hodnotitel koní. Mluvili jsme o tom, že jeho ovce plemene Texel by mohly mít sennou rýmu. Kýchaly a teklo jim z nosu. Ještě nikdy jsem se nesetkal s případem senné rýmy u ovcí, a tak mě napadlo, jestli to není lehká virová pneumonie.

Pak se tam objevila Amanda Owenová, která napsala sérii knih o farmaření a péči o ovce a přezdívá se jí Yorkshirská ovčačka. Tato vysoká a okouzlující žena vypadala dost uvolněně na to, že farmaří v horách – na jedné z nejvýše položených farem v Anglii – a má devět dětí. Pomyslel jsem si, že návštěva této výstavy je pro ni příjemná změna. Rád jsem ji zase viděl a už ani nevím proč, ale krátce jsme si povídali o tom, jak u sebe nikdy nemáte dalekohled, když ho potřebujete. Řekla mi, že se často vydává ke vzdáleným obrysům, které považuje za ovce, ale když přijede blíž, zjistí, že jsou to jen kameny. A konstatovala, že dalekohled by jí ušetřil spoustu času. Odpověděl jsem jí, že také pořád žádný nemám. Snažím se nějaký sehnat už deset let, ale nemůžu si vybrat takový, který by nabízel slušnou kvalitu za dobrou cenu.

Na výstavě však bylo zjevně dost fanoušků Veterináře z Yorkshiru, kteří dalekohled nepotřebovali. Všude mě zastavovali lidé, kteří si se mnou chtěli povídat. Bylo to dojemné.

„Japa se máme, Petere?“ houkl na mě jeden muž středního věku.

„Ujde to,“ řekl jsem, zatímco Joe vezl Lin a mě v bugině k našemu dalšímu cíli, co nejpomaleji to šlo. „Šetřím podrážky,“ zavtipkoval jsem a cítil se malinko trapně, že se necháváme takhle převážet. Za koho jsem se měl?

„Jste jako Mojžíš, před nímž se rozestoupilo Rudé moře,“ podotkla jedna žena, zatímco jsme se ploužili mezi davy lidí, kteří se rozestupovali, aby nás nechali projet.

„Jsem jako jehně, které vezou na porážku,“ zakřenil jsem se.

Lidé mě často žádali, aby si mě mohli vyfotografovat – a já jsem jim moc rád vyhověl. Jedno focení bylo obzvláště výjimečné. Devítiletá Summer Aliová z Bradfordu byla na výstavě se svým tátou Paulem a jeho partnerkou Sadie úplně poprvé. Summer mě požádala, ať se s ní vyfotím. Vždycky se rád potkávám s fanoušky Veterináře z Yorkshiru, ale ještě výjimečnější je, když si můžu povídat s dětmi, kterým se líbí. Ten pořad se jí líbil tak moc, že na něj dokonce večer před výstavou složila úžasnou básničku. Přečetla mi ji a musím říct, že to pro mě byla nejlepší část dne. Jmenovala se Peter Wright a tady ji uvádím:

Peter Wright je veterinář,

jak se sluší, patří!

Psy a taky žáby vždycky rád ošetří.

Poradil si s rozzlobenou kočkou,

co po něm sekla packou.

A pomohl králíčkovi, co měl špatný zvyk,

olízal si pacičku, pak ji otřel na zadečku.

Pana a paní Greenovy pokaždé rozveselí.

A když vám onemocní ovce nebo

poníka chřipka trápí,

veterinář Peter Wright je pro vás ten pravý.

Dokonce jsem měl to štěstí, že jsem si mohl areál výstaviště prohlédnout z helikoptéry. Byla to velkolepá podívaná: prosperující prozatímní městečko ve venkovské krajině severního Yorkshiru, obklopené přepravníky na koně a karavany.

Když jsem se vrátil zpátky na zem, měl jsem možnost zhlédnout hrstku z mnoha aktivit, které tam probíhaly. V Lesním informačním středisku, kde Lesnická agentura upozornila na oslavu stého výročí své existence, nějaký muž vyřezával obličej z kusu dřeva, zatímco o kousek dál se návštěvníci dočetli o nutnosti sázet víc stromů. O pár metrů dál se konala výstava, kde na vás ze zdi shlížela tvář usmívajícího se prasete, vedle obrazu s pecnem chleba a malé štukové sošky ovce. V místnosti Ženského institutu bývalá učitelka pletla úžasné košíky z vrbového proutí, zatímco návštěvníci zůstávali pohroužení do svého čaje se smetanou.

„Myslete globálně, jednejte lokálně,“ stálo na plakátu vedle výstavky výrobků z jednorázových plastů, které se hodnotily v rámci soutěže. Vítězným výtvorem se stala plastická a velice roztomilá fialová hortenzie. Někde dál si lidé prohlíželi spousty krásných a nadouvajících se holubů, zatímco kousek vedle se návštěvníci prali o bezplatné vzorky krekrů, čatní a drobivých kostiček sýra Wensleydale. Malé děti si hrály, smály se a pokřikovaly na pískovišti pod mamutí fotografií pláže v Bridlingtonu. Nechyběly stánky s jídlem a moře zmrzliny. Letmo jsem zhlédl nablýskané zemědělské stroje všeho druhu. Ale byla tam k vidění řada dalších věcí, které jsem neměl možnost si prohlédnout, protože areál výstaviště o rozloze přes sto hektarů bylo téměř nemožné projít celý.

Nemohl jsem stihnout všechno, ale byl jsem odhodlaný vidět co nejvíce zvířat. Úmyslně jsem zamířil rovnou k oslům, jelikož jsem se toho roku stal prvním ambasadorem charity Oslího útulku, který právě slavil 50 let od svého založení. Dobře vím, jak důležité je pečovat o tato úžasná stvoření. Často se o ně staráme příliš ledabyle, jak v Británii, tak i jinde ve světě.

Většina oslů účastnících se soutěží na Velké yorkshirské výstavě pochopitelně žádnou charitu nepotřebovala, i když někteří zachránění osli později úspěšně soutěží. To je vzhledem k jejich minulosti úžasný výkon. Přesunul jsem se do míst, kde postávalo několik oslíků, kteří měli být hodnoceni. Všichni se zdáli být dokonale zdraví. Upoutala mě trojice miniaturních středozemních oslíků, tak jsem se dal do řeči s jejich majiteli, Johnem a Lorraine Raeovými z Northumberlandu. Oba na sobě měli elegantní výstavní obleky a klobouky bez poskvrnky. Lorraine držela v rukou otěže oslíka se vznosným jménem Frontier Legends Diplomat, nebo zkráceně jen Diplomat, kterému bylo šest let a měřil na výšku necelých 74 centimetrů. Narodil se v Texasu a vypadal jako krotké, ale okouzlující zvíře; byl přátelský a mazlivý. Vyhrál už řadu cen na různých přehlídkách a zdálo se, že má báječný život, prohání se ve svém výběhu, nebo se hodiny pase. Byl otcem osmitýdenního oslíka jménem Rhinestone Cowboy a brzy se měl narodit další jeho potomek. Sehnul jsem se, abych poplácal Diplomatovy kamarády, Daisy Bouquet a Wind in the Willow, zatímco jejich majitel John jim dával lékořicové bonbony. „Mají rádi i zázvorové sušenky a banány,“ řekl mi.

Bohužel jsem se nemohl zdržet déle, ale potěšilo mě, když jsem se dozvěděl, že malý Diplomat později skončil ve své kategorii první. Pak jsem se šel podívat na dobytek. Vyrůstal jsem na farmě, a tak jsem byl od dětství obklopen krávami, ale v poslední době už s nimi nepřijdu tolik do styku. Jen malá část mých klientů teď farmaří, jelikož malé farmy pomalu, ale jistě vymírají. Na Velké yorkshirské výstavě stále můžete vidět všechna možná plemena hovězího dobytka v celé jeho slávě, zblízka a osobně. Nakoukl jsem do jedné haly a zahlédl několik velkých červenobílých kusů dlouhorohého skotu. Jejich dlouhé zahnuté rohy jim možná dodávají agresivní vzhled, ale obvykle bývají docela přátelští. Tihle vypadali klidně, zatímco přežvykovali svou píci. Když jsem ta zvířata pozoroval, jak leží a dělají, co je jim vlastní, měl jsem pocit, jako by bylo všechno na světě v pořádku, jako to bývalo kdysi. „Působí tak ikonicky,“ poznamenal jejich majitel, farmář z Northumberlandu.

Sedl jsem si na balík slámy a v krátkosti jsme probrali pokrokového chovatele skotu z 18. století, Roberta Bakewella, který jako první prováděl systematický selektivní chov. Umožňoval pouze cílené a specifické připouštění. Dnes nám to už přijde normální, ale tehdy to byla revoluční věc. Mnohé Bakewellovy metody se používají dodnes a tento muž má na svědomí také současný vzhled dlouhorohého skotu. Ty velké rohy působí impozantně, ale toto plemeno bylo ve skutečnosti chováno kvůli maximální produkci masa, které bylo zapotřebí k nakrmení lidí stěhujících se v době průmyslové revoluce do měst. To je připomínka faktu, že krávy tu nejsou jen na koukání.

Velmi mne potěšilo, že jsem tu potkal své přátele Nicholsonovy, farmáře z Barnsley. Předváděli na výstavě Fern svou klidnou, chundelatou skotskou krávu se zrzavou srstí, a její nezbedné telátko Teda, který rád utíkal a působil chaos. Několik měsíců před výstavou jsem byl na dobytčí dražbě ve Skotsku s Rogerem, kterému je přes 70 let a který tam chtěl Fern koupit. Byl to zajímavý výlet dvou starých, šetřivých Yorkshiřanů, kteří se snažili se Skotem usmlouvat lepší cenu. K té koupi nakonec došlo a my si odvezli krásné zvíře. Roger vlastní farmu Cannon Hall Farm, což je fungující farma i turistická atrakce, a soutěžil na mnoha zemědělských výstavách, stejně jako jeho zesnulý otec Charlie. Ale jeho dva synové David a Robert to všechno zažívali poprvé. Týdny usilovně pracovali na tom, aby Fern a Teda připravili na tuto prestižní yorkshirskou událost. Bylo geniální sledovat, jak David překonal svou nervozitu a hrdě ta dvě zvířata předváděl. Třešničkou na dortu bylo, když Fern vyhrála první cenu v kategorii starších krav. Na Davidův obličej byla úžasná podívaná, když mu předávali červenou stužku a on si uvědomil, jak se jeho tvrdá dřina pro rodinu vyplatila. „Vlastně je to jako udílení Oscarů pro zemědělce,“ povídá mi. A já byl rád, že nás ušetřil děkovné oscarové řeči.

Slunce zapadalo, a já si uvědomil, jaké mám štěstí. Dělám veterináře bezmála 40 let a učil jsem se od těch nejlepších, Alfa Wighta a Donalda Sinclaira. Alf je známý spíše jako spisovatel James Herriot, zatímco Donald byl Siegfried Farnon v jeho knihách a následných televizních seriálech a filmech. Alf dokázal dokonale zachytit život venkovského veterináře. Přestože se tato práce od časů Alfa a Donalda dost změnila, je pořád stejně úžasná. Rád uzdravuji stonající zvířata a díky své práci navíc potkávám tak skvělé lidi, jako jsou Nicholsonovi.

Navíc nesmím zapomenout na to, že žiju v této, pro mě nejkrásnější části Británie, v Yorkshiru. A Velká yorkshirská výstava je připomínkou všeho dobrého, čím tato úžasná země oplývá: hor, vřesovišť, měst, lidí – a zvířat. V Yorkshiru najdete tohle všechno a ještě mnohem víc.

KAPITOLA 1

Narozeninová oslava

Zatímco ze starého stereo přehrávače, který by většina z nás už dávno vyhodila, duněly pulzující rytmy, napadlo mě, že hudební styl rave možná není nejvhodnější volbou pro tuto akci. Ale tu myšlenku jsem zase rychle zapudil, když jsem se podíval na staříka, jehož narozeniny jsme sem přišli oslavit. Pokud to nevadilo jemu – o čemž svědčil úsměv na jeho tváři – tak co bych komu vyčítal? Steve Green, yorkshirský farmář, kterého jsem poprvé potkal před více než čtyřmi desítkami let, když jsem byl plachý nováček u Alfa Wighta a Donalda Sinclaira, teď slavil devadesátku. A zdálo se, že si ten milník užívá. Byla to jedna z výjimečných příležitostí, kdy byl středem pozornosti. Ale nedělal si selfíčka, nepostoval nic na sociálních sítích, ani se nepřipravoval na úžasnou večeři v luxusní restauraci. Pouze žil dál svůj život tak jako doteď: nenápadně a klidně. Prostě dál pracoval, bavil se, když to šlo, ale neměl velká očekávání. A stěžoval si jen málokdy nebo vůbec. Pro mě je Steve připomínkou dob dávno minulých.

Na oslavu Stevových narozenin vyzdobili malou stodolu na jeho farmě a rozvěsili tam několik transparentů s nápisem „90“. Na jedné straně byl velký stůl, který přetékal vepřovými koláči, rolkami, brambůrky a sušenkami. Byly tam dva velké narozeninové dorty, jeden od Stevovy dcery Sáry a ten druhý od jednoho výrobce dortů z Wakefieldu. Na tom druhém byly dvě figurky krav, dva oslíci a pes s traktorem – všechno jedlé. Oba dorty se dobře vyjímaly na stole v zadní části stodoly. Mezi ně byla vmáčknutá keramická soška oblíbeného traktoru našeho oslavence, což byl promyšlený dárek, na kterém nechyběla ani skutečná poznávací značka.

Steve a jeho žena Jeanie seděli na židlích za těmi dorty a laskavě shlíželi na celou tu scénu jako středověcí šlechtici rozprávějící na nějakém banketu. Kolem nich se to hemžilo přáteli a příbuznými, od postarších bývalých farmářů až po malé děti. Mnozí se snažili držet z dosahu kamer štábu Veterináře z Yorkshiru a schovávali se venku. S Lin jsme se bohužel nemohli dlouho zdržet, jelikož jsme měli zamluvené lístky na vlak – ještě téhož odpoledne jsme odjížděli z Thirsku na charitativní akci v Londýně a hned potom jsme měli letět do Skotska na další natáčení. Ale já si nechtěl nechat ujít Stevovu narozeninovou oslavu. Chtěl jsem vzdát hold muži, který stále každý den brzy vstává, aby nakrmil tucet krav a dvě oslice, Sybil a Mabel, přestože je téměř o 30 let starší než já. Ty osly dostal darem od mého kolegy z Veterináře z Yorkshiru Juliana ke 40. výročí svatby Greenových, kdy ti dva obnovili svůj manželský slib.

Steve je v důchodu už dlouho, ale to mu nebrání, aby na rodinné čtrnáctihektarové farmě jezdil s traktorem. Vlastně má hned tři traktory, včetně svého oblíbeného a už tolikrát opravovaného Fergusona. Jeanie mu říká Stříbrný sen. „Je mu 68, stejně jako mně,“ řekla mi nedávno. Já jsem Stevovi daroval výlet na přehlídku dalších traktorů Ferguson, tak doufám, že si to užije. Stevovi nezáleží na materiálních věcech, tak mě napadlo, že bude nejlepší darovat mu zážitek. Traktory má totiž ve své DNA. Tohle máme společné: já je taky vždycky miloval.

Tvrdá práce je neodmyslitelnou součástí Stevovy povahy. Dokonce i na své narozeniny zůstal v posteli jen o 10 minut déle a ujistil se, že má doma všechno hotové, než začal otevírat narozeninová přání. To mě vůbec nepřekvapilo, protože Steve tvrdě pracuje celý život. Narodil se na farmě asi pět kilometrů od Whitby a ručně dojil už od svých osmi let. Ve třinácti musel ze školy odejít, aby pomáhal otci, který se zranil při nehodě.

„Myslel jsem, že je paráda, že už nemusím chodit do školy. Kdybych věděl, co mě čeká, přál bych si tam zůstat déle,“ řekl mi Steve, což dokazuje, jak za těch devět desetiletí zmoudřel.

Za jeho mládí bývaly farmy většinou menší, než jsou teď, a používalo se také méně zemědělských strojů. Na farmách potřebovali víc dělníků na veškeré práce, které byly mnohem fyzicky náročnější než nyní. Steve je dost chytrý na to, aby věděl, že ty staré časy nebyly tak zlaté, jak si je lidé často pamatují.

Steve se v roce 1944, kdy mu bylo 15 let, přestěhoval s rodiči dál do vnitrozemí, na jednu farmu na okraji Thirsku, kde si založili stádo dojnic. Steve tam žije dodnes a musí být jedním z nejstarších farmářů v zemi. Když mu v 60. letech zemřel otec, Steve s matkou farmu udrželi a najali si na výpomoc několik dělníků. V roce 1978, pár let po matčině smrti, se Steve oženil s Jeanie, která se o farmaření začala víc učit. „Okamžitě jsem se naučila řídit traktor,“ řekla mi. Navíc se nemusela stěhovat daleko, což jí vyhovovalo, protože v tomto kraji žila celý svůj život. Jeanie se narodila v armádní boudě na pozemku hned vedle Stevovy farmy, kde byl vojenský tábor. Její otec šel do armády a byl ubytovaný v dočasných ubikacích, když Jeanie přišla na svět. Později se její rodina přestěhovala do domu o kousek dál.

V průběhu let se domov Steva a Jeanie Greenových rozrostl o celou škálu dalších postav. V první řadě to byla jejich dcera, ale pak také hotová sbírka milovaných krav, psů, koček a oslů. Během svého dlouhého života Steve stěží vytáhl paty z Yorkshiru, natož aby nasedl do letadla. S Jeanie teprve nedávno poprvé navštívili Londýn a výstavu „oslí zahrada“ na Chelsea Flower Show. Steve si vzal společenské boty, ale litoval, že nejel ve svých holinách, protože ho z těch bot bolely nohy. Kdysi mi řekl, že když mu bylo 19, jel do Derbyshiru „koupit tři krávy. A pak jsem jel do Penrithu pro koně.“ Jeanie cestování taky nebaví. „Kdyby Bůh chtěl, abych létala, dal by mi křídla,“ říká občas.

„Těším se dobrému zdraví. Měl jsem štěstí. Je o mě dobře postaráno,“ prohodil Steve, zatímco klábosil s přáteli shromážděnými v přeplněném obýváku třípokojového farmářského domu, odkud všichni zamířili na oslavu do stodoly. Obklopovala ho narozeninová výzdoba, včetně ozdoby, která měla připomínat současného rodinného psa Reubena. Byl to dárek od jeho dcery Sáry. Nechyběla ani sbírka dalších serepetiček, uměleckých děl a fotografií, z nichž většina měla spojitost se zvířaty. Byl jsem obzvláště unešený ze zarámované skici Steva a Jeanie, na které jsou vyobrazeni zezadu, jak jdou ruku v ruce a mají na sobě běžné pracovní oblečení. Vedle postavy Jeanie je bublina s komentářem: „Ať nespadneš do hoven!“ Dává na svého manžela neustále pozor.

I ve skutečném světě se Jeanie o svého manžela dál starala. Měla napilno se skládáním nově vypraného prádla, včetně dvojích jégrovek, a pak se lopotila v malinkaté, rušné kuchyni, aby připravila další jídlo. Poté vyběhla ven, aby nakrmila dvě dvouměsíční telátka – Skořičku a Muškátový oříšek – sušeným mlékem připraveným v kbelících, zatímco se nad ní v prázdném kravíně vznášel růžový balonek ve tvaru plameňáka.

Steve měl pohodovější den, i když skutečně zpomalil na radu lékařů až v roce 2015. Tehdy Greenovi konečně – i když neochotně – přestali dojit své krávy (a přestali pít nepasterizované mléko), když se se slzami v očích rozhodli prodat své malé stádo dojnic. Tuhle dobu výstižně popisuje nadmíru používaný výraz „konec jedné éry“. Nyní se manželé starají o hrstku telat, kterým zásadně dávají jména, jak to bylo vždycky u všech krav z Greenovic stáda. Berou si na farmu zhruba dvoutýdenní telata a starají se o ně přibližně rok. Kromě toho také vnímají a oceňují rozdílné osobnosti jednotlivých zvířat.

„Koukněte, jaké mají nádherné řasy,“ poznamenala Jeanie, zatímco jí tele jménem Hannah cucalo prst a další telata, Charlotte, Makaróny a Sýr, to sledovala. „Prodají se jen jako dojné krávy, a ne na maso. Nechtěla bych, aby skončily na jatkách,“ dodala. Tyto krávy se použijí pouze na chov. Jeaniina neochota poslat zvíře na jatka je přirozenou reakcí ženy, která se nedávno zhroutila a rozplakala, když musela nechat uspat zachráněné kotě, protože mělo nevyléčitelný virus. Jak sama Jeanie řekla: „Mám slabost pro všechna chlupatá zvířátka.“

Připít na Steva bylo to nejmenší, co jsem mohl pro tohoto pracovitého a laskavého starého pána, který občas sedává na traktoru a píše krátké povídky o zvířatech, udělat. Je známý také tím, že dává své myšlenky na papír, zatímco jeho žena nakupuje potraviny v Thirsku. Steve žije velice prostě, jak to znali mí staří šéfové Alf a Donald ze svých návštěv na farmách ve 30., 40. a 50. letech. Měl jsem to štěstí, že jsem to také ještě zažil na vlastní kůži. Sám jsem jako dítě trávil spoustu času venku, pobíhal jsem všude možně a stavěl si skrýše na farmě ve vesnici Thirkleby, nedaleko Thirsku, kde pracovali můj otec a děda. Také mě bavila jedna činnost, kterou už dnešní děti skoro neznají, a tou je rybaření. Často nemají příležitost jít na ryby, protože žijí ve městě nebo jsou příliš pohlcené světem internetu. Zato já a můj mladší bráška David jsme měli moře volného času, když ještě nebyly žádné mobily, PS4ky nebo Xboxy. Navíc jsme bydleli na úžasném venkově, kde jsme měli nekonečné množství možností zkoumat okolí a popustit uzdu fantazii.

Mezi naše oblíbené akce patřil každoroční výlet na ryby s naším otcem a jeho přítelem Erikem Marshallem. Na jeden jsme vyrazili k zarybněnému jezeru v Moors, poblíž panství Arden Hall a vesnice Hawnby. Byl to jen jeden den v roce, ale vždycky plný nezapomenutelných zážitků. Bylo to jen asi 15 kilometrů od našeho domova, ale pro nás to vždycky byla nesmírně dobrodružná cesta. Říká se, že Marie Stuartovna přespala v Arden Hall cestou na svou popravu, ale my děti jsme byly víc nadšené z Erika, který vždy přijel na motorce, než z posledních okamžiků Mariina života. Eric je stále naším drahým rodinným přítelem, který dokáže rozjasnit život nám i obyvatelům své vesnice. A to myslím doslovně, protože vždycky v prosinci rozvěsí v zahradě před svým domem tisíce vánočních světýlek.

David a já jsme byli štěstím bez sebe, když jsme měli jet s tátou a Erikem lovit pstruhy. Popravdě jsme toho většinou moc nechytili, ale bylo vzrušující vstávat brzy ráno za zvuku vrkajících holubů. Záhy už jsme veslovali na poklidné místo vybaveni jídlem na piknik: domácím chlebem, dortíky a koláčky. Teď už tolik na ryby nechodím, protože na to není čas. Je to luxus, který bude muset počkat, až půjdu do penze.

Když je řeč o luxusu, pohled na dvoumetrové pendlovky v naší hale mi vždy připomene další oblíbené místo z dětství. Tato masivní fyzická ozvěna mého mládí, kterou jsme s Lin koupili před lety na dražbě (štvalo mě, že to byla nejdražší položka na seznamu, ale Lin byla odhodlaná ji získat), zjevně patřila dívčí internátní škole Skellfield. Tato škola ležela kousek od vesničky Topcliffe ve Vale of York, zasazené mezi vřesovišti Moors na východě a kopcovitou krajinou Dales na západě. Žil jsem v té vesničce od svých třinácti let až do odchodu na univerzitu, takže Skellfield, toto georgiánské panství se 73 pokoji, tvořil výrazné pozadí v krajině mého mládí. Vzpomínám si, jak jsme s kamarády občas blbli v tom prázdném, majestátním domě, když škola v roce 1970 navždy zavřela své brány.

Toto panství leží jen kousek od břehů řeky Swale, kde si naše banda vyrobila vratký vor z ropných sudů a dřevěných prken. Budovu školy vlastnil ve 40. a 50. letech 19. století – kdy byla rozšířena, vylepšena a využívána k oslavám – yorkshirský železniční magnát George Hudson. Skellfieldská škola byla založena v Riponu v roce 1877 a přestěhována do té velkolepé topcliffské budovy ve 20. letech 20. století. Žáci ji museli opustit během druhé světové války, kdy sloužila jako ubytovna RAF pro kanadské jednotky se základnou ve Skipton-on-Swale. Zjevně jí přezdívali „Dům koster“ kvůli všem těm mrtvým myším a krysám. Když nakonec Skellfield definitivně přestal fungovat, jeho budova byla přeměněna na byty pro starší občany, nepochybně velice kouzelné a s vysokými stropy. V roce 1985 tu zahájila činnost Škola královny Marie, která dodnes vychovává zámožné mladé dámy.

Na začátku 70. let dělali rodiče mého kamaráda správce tohoto prázdného panství a bydleli v domku hned vedle. Tomuto páru nevadilo, že my čtyři (jejich dva synové, můj bratr a já) chodíme do toho překrásného starého domu slídit. Už si nepamatuji, čí to byl nápad, ale zalíbilo se nám závodit s křesly na kolečkách po vyleštěné dubové podlaze v domě. A byla to pořádná jízda. Někteří z nás křeslo „řídili“, zatímco ostatní ho tlačili pro nás nepředstavitelnou rychlostí. Pochybuji, že žáci Školy královny Marie dnes zažívají taková dobrodružství, což je asi vzhledem k nákladné údržbě této památkově chráněné budovy jen dobře. Škola královny Marie uvádí, že žáci jsou vybízeni, aby „riskovali v kontrolovaném prostředí, což bývá velice dobrodružné. Proto dívky na této škole často plavou, jezdí na kánoi a na kajaku, táboří na břehu řeky, využívají naši lezeckou stěnu a šplhají po lešenářských tyčích, učí se přežívat v přírodě, stavět skrýše, lézt po stromech a tak dále“. To zní opravdu zajímavě, ale nepřijde vám škoda, že dnešní děti nemají takovou svobodu, jakou jsem měl já a moji kamarádi? Potulovali jsme se volně v nekontrolovaném prostředí a milovali jsme svůj život na venkově.