© 2023 by Pedro Almodóvar

© translation Marie Jungmannová, 2023

ISBN 978-80-249-5344-1

Obsah

- PŘEDMLUVA

- NÁVŠTĚVA

- PŘÍLIŠ MNOHO ZMĚN RODU

- OBŘAD ZRCADLA

- JUANA, POMATENÁ KRASAVICE

- POSLEDNÍ SEN

- MIGUELŮV ŽIVOT A SMRT

- VYZNÁNÍ SEXSYMBOLU

- HOŘKÉ VÁNOCE

- SBOHEM, SOPKO

- SPÁSA

- VZPOMÍNKA NA PRÁZDNÝ DEN

- ŠPATNÝ ROMÁN

- POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Obsahovaly také záznam okamžiků, které v sobě opatroval, ale nemohl se o ně s nikým podělit. Nenápadné pohledy na mladé muže, kteří přišli na jeho přednášku, nebo s nimiž se setkal na koncertě. Pohledy, které byly někdy opětovány s takovou intenzitou, že se o nich nedalo pochybovat. Sice si užíval úctu, jakou mu veřejnost projevovala, a měl radost, když přilákal velké publikum, ale pamatoval si především tato náhodná, mlčenlivá a prchavá setkání. Nezapsat si vzkaz poslaný tajnou energií pohledu do deníku mu přišlo nepředstavitelné.

COLM TÓIBÍN: Čaroděj. Příběh Thomase Manna

PŘEDMLUVA

Nejednou jsem dostal nabídku, abych napsal svou autobiografii, a vždycky jsem odmítl; taky mi nabízeli, že by ji napsal někdo jiný, ale pořád cítím cosi jako alergii, že by vznikla kniha, která by byla celá o mé osobě. Nikdy jsem si nevedl deník, a pokud jsem se o to pokusil, nedošel jsem dál než na druhou stránku, nicméně tahle kniha znamená můj první protimluv. Podobá se útržkovité, neúplné a trochu zašifrované autobiografii. I tak si ale myslím, že čtenář nakonec získá hodně informací o mně jako o filmaři, fabulátorovi (spisovateli) a o způsobu, jak se v mém životě jedna věc splétá s dalšími. Ale v tom, co jsem právě napsal, jsou i další protimluvy: nikdy jsem si nedokázal vést deník, a přesto se tu objevují čtyři texty, které svědčí o opaku. Je to ta část, kde se píše o smrti mé matky, dále pasáž popisující moji návštěvu u Chavely v Tepoztlánu, kronika jednoho prázdného dne a „Špatný román“. Tyto čtyři texty jsou zachycením mého vlastního života v okamžiku, kdy jsem ho prožíval, bez špetky odstupu. Tenhle soubor vyprávění (vyprávěním nazývám všechno, nerozlišuju žánry) ukazuje úzký vztah mezi tím, co píšu, co natáčím a co prožívám.

Nepublikovaná vyprávění archivovala v mé pracovně spolu se spoustou dalšího Lola Garcíová. Lola je moje pomocnice v této i v mnoha jiných záležitostech. Shromáždila je, vytáhla z různých starých modrých desek, které zachránila v chaosu mých četných stěhování. Spolu s Jaumem Bonfillem se rozhodli je oprášit. Já je nečetl od chvíle, kdy jsem je napsal. Lola je uložila a já na ně zapomněl. Vůbec by mě nenapadlo je po desetiletích číst, kdyby mi nenavrhla, abych se na ně podíval. S dobrým odhadem některé vybrala, aby viděla, jak na ně budu reagovat. Ve vzácných chvílích mezi předprodukcí a postprodukcí filmu Extraña forma de vida jsem se zabavoval jejich čtením. Neupravoval jsem je, protože mě zajímaly vzpomínky na to, jaký jsem byl a jak jsem je svého času napsal, a protože jsem chtěl zjistit, jak se změnil můj život a všechno, co mě obklopuje od chvíle, kdy jsem po složení zkoušek vyšel ze školy.

Vím, že jsem psal už od dětství, vždycky jsem psal. Pokud mi bylo něco jasné, pak to byla moje literární záliba, a jestli si něčím nejsem jist, tak jestli se mi to dařilo. Existují dvě vyprávění, v nichž mluvím o své náklonnosti k literatuře a psaní (text „Miguelův život i smrt“, napsaný o některých odpoledních v letech 1967 až 1970, a „Špatný román“, napsaný tohoto roku).

S některými z nich jsem se smířil a vzpomněl si, jak a kde jsem je napsal. Vidím sebe sama na dvorku rodinného domu ve čtvrti Madrigalejo, jak na psacím stroji Olivetti píšu „Miguelův život a smrt“ pod loubím vinné révy se staženým králíkem visícím na provázku jako jakási odporná mucholapka. Nebo v kanceláři podniku Telefónica na počátku šedesátých let, když mi skončila směna a psal jsem potají. Nebo samozřejmě v různých bytech, kde jsem žil a psal jsem naproti oknu.

Vyprávění jsou doplňkem mých filmových děl. Někdy mi posloužila jako bezprostřední odraz okamžiku, který jsem prožíval, nebo se z nich mnoho let poté staly filmy (Špatná výchova, některé sekvence Bolesti a slávy) anebo se z nich filmy ještě stanou.

Všechny tyto texty jsou iniciační (tu etapu ještě nepokládám za skončenou) a mnohé z nich se rodí jako útěk z nudy.

V roce 1979 vytvářím osobnost vymykající se ve všech smyslech slova, Patty Diphusu („Vyznání sexsymbolu“), nové století začínám kronikou svého prvního dne osiření („Poslední sen“) a řekl bych, že ve všem dalším psaní – včetně „Hořkých Vánoc“, kam si dovoluji zařadit i pasáž o Chavele, jejíž hlas se nesmazatelně objevuje v různých mých filmech – obracím svůj pohled sám k sobě a stávám se novou postavou, o níž píšu v textech „Sbohem, sopko“, „Vzpomínka na prázdný den“ a „Špatný román“. Tato nová osobnost, já sám, je protikladem Patty, ačkoli tvoříme stejnou osobu. V novém století se stávám kýmsi zachmuřenějším, odměřenějším a melancholičtějším, s méně jistotami, kýmsi méně sebejistým, kdo má více strachu. A tam nacházím svou inspiraci. Důkazem toho jsou filmy, které jsem natočil, zvláště v posledních šesti letech.

V této knize je všechno. Také objevuji, že když jsem čerstvě přijel do Madridu na počátku sedmdesátých let, už jsem byl osobou, v niž jsem se pak proměnil. „Návštěva“ se v roce 2004 stala Špatnou výchovou, a kdybych býval měl peníze, začal bych tehdy režisérskou prvotinou „Juana, pomatená krasavice“ nebo filmem „Obřad zrcadla“ a pokračoval bych filmy, které jsem později natočil. Ale existuje i několik vyprávění předcházejících mému příjezdu do Madridu, napsaných mezi lety 1967 a 1970: „Spása“ a už zmíněný „Miguelův život a smrt“. V obou na jedné straně přiznávám, že jsem vyšel ze školy, a na druhé líčím mladickou úzkost, strach žít dál lapený v pasti maloměsta a potřebu co nejdřív utéci a usadit se v Madridu (ty tři roky jsem prožil s rodinou v Madrigaleju v provincii Cáceres).

Pokusil jsem se nechat vyprávění tak, jak jsem je napsal, ale přiznávám, že u „Miguelova života a smrti“ jsem neodolal a upravil jsem ho; styl mi přišel příliš strojený, proto jsem ho trochu vybrousil, ale respektoval jsem původní nádech. Je to jeden z textů, jejichž čtení mě po více než padesáti letech překvapilo. Dokonale jsem si pamatoval nápad, kolem něhož se povídka točí: vylíčit život v obráceném sledu. To bylo podstatné, a pokud dovolíte, to originální. Po několika desetiletích jsem si pomyslel, že v Benjaminu Buttonovi ode mě nápad opsali. Příběh sám o sobě je konvenční a odpovídá mojí tehdejší dost skrovné životní dráze. Důležitý byl nápad. Když ho čtu teď, zjišťuji, že historka vypráví hlavně o paměti a o bezmoci nad ubíháním času. Určitě jsem ji napsal s takovou myšlenkou, ale zapomněl jsem na to, což mě udivuje. Ve všech vyprávěních ze sedmdesátých let je stále přítomna náboženská výchova.

Radikální změna nastává v roce 1979 vytvořením postavy Patty Diphusy. Nemohl bych o ní napsat dříve ani později, než se roztočil vír konce sedmdesátých let. Viděl jsem sebe sama u psacího stroje, jak dělám všechno, žiju a píšu závratnou rychlostí. Století končím „Posledním snem“, svým prvním dnem osiření. Chtěl jsem zahrnout tuto krátkou kroniku, protože vidím, že jejích padesát stran patří k tomu nejlepšímu, co jsem až dosud napsal. To nedokazuje, že bych byl skvělý spisovatel; tím bych byl, kdyby se mi podařilo napsat přinejmenším dvě stě stránek stejného kalibru. K napsání „Posledního snu“ bylo nutné, aby zemřela moje matka.

Kromě Špatné výchovy a jejího vztahu k „Návštěvě“ je v těchto textech i mnoho témat, která se objevují v mých filmech a formují je. Jedním z nich je posedlost Lidským hlasem Jeana Cocteaua, která byla patrná už v Zákonu touhy a vyskytovala se v počátcích Žen na pokraji nervového zhroucení, znovu se objevila v Rozervaných objetích a nakonec se změnila na The Human Voice s Tildou Swintonovou před dvěma lety. Také v „Příliš mnoha změnách rodu“ píšu o jednom z klíčových prvků filmu Vše o mé matce, o eklekticismu, směsi nejen rodů, ale i děl, které mě poznamenaly. Kromě Cocteauova monologu to byla Tramvaj do stanice Touha od Tennesseeho Williamse (El Deseo – touha – je jméno mojí produkční společnosti) a Premiéra, film Johna Cassavetese. Všechno, co mi padlo do rukou nebo prošlo před očima, toho jsem se zmocnil a zařadil jsem to jako něco svého, aniž bych dospěl k hranicím Leóna z „Příliš mnoha změn rodu“.

Jako filmař se rodím v plné explozi postmodernismu: nápady přicházejí odevšad. Všechny styly a epochy žijí společně, neexistují předsudky žánru ani ghetta, neexistuje ani trh, jenom chuť žít a něco dělat. Byl to ideální živný roztok pro někoho, kdo chtěl hltat svět jako já.

Inspiroval jsem se na dvorcích kraje La Mancha, kde jsem strávil svoje rané dětství, nebo v temném sále s hudebním automatem, a pokud to bylo nutné, zastavil jsem se i v nejponuřejších zónách svého pozdějšího dětství, v ústavu připomínajícím vězení u salesiánů. Turbulentní a zářivá léta, protože salesiánskou hrůzu doprovázely latinské mše, při nichž jsem zpíval jako sólista na kůru (Bolest a sláva).

Můžu teď říct, že existovala tři místa, kde jsem se utvářel: vnitřní dvorky v La Manche, kde ženy paličkovaly krajky, zpívaly a kritizovaly celou vesnici, výbušná a svobodná madridská noc v letech 1977 až 1990 a temná náboženská výchova, které se mi dostalo u salesiánů na počátku šedesátých let minulého století. To vše je soustředěno v tomto svazku spolu s něčím dalším. Touha není jen název produkční společnosti mých filmů, nýbrž i bláznovství, epifanie a zákon, jemuž je třeba se podřídit, jako bychom byli protagonisty textu nějakého bolera.

NÁVŠTĚVA

Na ulici jednoho extremadurského městečka svým extravagantním zjevem přitahuje pozornost kolemjdoucích asi pětadvacetiletá dívka. Je časné dopoledne a její oděv, sám o sobě velmi nápadný, ve slunečním světle působí ještě nevhodněji. Ale ona neochvějně kráčí a pohledy překvapených chodců se jí nedotýkají. Pohybuje se velmi sebejistě, jako by plnila nějaký dávný a propracovaný plán. Její šaty, klobouk i ostatní doplňky jsou stejné, jaké má na sobě Marlene Dietrichová ve filmu Žena a tatrman, když se snaží svést důležitého funkcionáře, aby dal pas jí a Césaru Romerovi. Pohyby té ženy jsou spíše než připomínkou přesnou kopií slavné hvězdy. Na pozadí maloměsta vypadá její vyumělkovaná a anachronická podoba naprosto neskutečně a skandálně.

Žena se zastavuje před vchodem do koleje otců salesiánů a vchází do budovy se stejnou jistotou, s jakou předtím kráčela po ulici. V jejím chování není vidět ani náznak pochybnosti, pohybuje se, jako by tu kolej znala. Z vrátnice jí vychází vstříc užaslý kněz.

„Co si přejete, slečno?“ ptá se rozmrzele.

„Ráda bych navštívila otce ředitele,“ odpovídá žena s drtivou přirozeností. Kněz na ni zírá téměř vyděšeně a mluví nepříliš přesvědčeně.

„Nevím, jestli je v koleji.“

„Vím, že v tuhle dobu bývá ve své pracovně.“

Přestože se dívka vyjadřuje velmi důrazně, její jistota zmírňuje provokaci, která by se v jejích slovech dala nalézt. Kněz si ji prohlíží odshora dolů a neví, co na to říct. Neměl by ji pustit dovnitř, vypadá nanejvýš skandálně, myslí si a mlčí.

„No, podívejte, tohle je ústav mladých chlapců a…“

„A co?“

„No že… vy… v těchhle šatech…“

„Co vám vadí na mých šatech?“ Dívka se prohlédne, jako by se bála, že má na sobě nějaký špinavý flek nebo trhlinu. „Nelíbí se vám?“

„O to nejde…“

„Tak o co jde? Nechcete mi vykládat, že vaši žáci nikdy neviděli ženskou.“

„Slečno!“

A ona mu skáče do řeči: „Je otec ředitel ve své pracovně, nebo ne?“

„Asi vás teď nemůže přijmout.“

„Přicházím ve velmi naléhavé záležitosti, která ho zajímá stejně tak jako mě. Ale neobtěžujte se, nemusíte mi ukazovat cestu, znám ji, můj bratr tady studoval a já jsem ho často navštěvovala.“

Nečeká na odpověď a vydává se úzkou chodbou, která vede na vnitřní dvůr. Kněz vyplašeně vybíhá za ní.

„Slečno! Slečno!“

„Je to tamhle, v těch dveřích nalevo, ne?“

„Ano, je to tam.“ Kněz je jako omámený a dívá se, jak mizí.

Na vnitřním dvorku nikdo není, je sváteční den a většina interních žáků je mimo, ve městě. Zůstávají jenom potrestaní a pilní studenti. Dívka okázale schází po schodišti na dvůr a zamíří ke dveřím, které jí ukázal kněz. Dvakrát nebo třikrát krátce zaklepe a čeká. „Dále,“ je slyšet zevnitř. Otvírá dveře a vchází. Mnich ve věku asi pětačtyřiceti let sedí u psacího stolu, a když ji vidí vcházet, nedokáže potlačit udivený výraz.

„Kdo jste?“

„Nedívejte se na mě takhle. Jsem sestra jednoho z vašich bývalých žáků a přišla jsem si s vámi promluvit místo něj.“ Žena se nenuceně usmívá.

Otec ředitel se k ní nevlídně obrací, ale je zvědav, o koho jde.

„O kterém žákovi mluvíte?“

„Jsem sestra Luise Rodrígueze Bahamondeho.“

Když mnich slyší jméno, změní výraz a pohlíží na ni s větší zvědavostí, nechává stranou její vzhled a zajímá se pouze o to, aby našel nějakou podrobnost, která by ho ujistila, že je skutečně tou, jak říká.

„Vy jste Luisova sestra?“ ptá se s nadějí a žena chladně přikývne. „Byl jsem velkým přítelem vašeho bratra, pro mě to nebyl běžný žák.“ V každém mnichově slovu je patrná jasná nostalgie.

„Přišla jsem si s vámi o něm promluvit.“

„Tak to mám velkou radost. Už dlouho jsem ho neviděl! Byli jsme dobří přátelé… Ale tihle chlapci, když ukončí studium, úplně na nás zapomínají. Dokonce jsem mu napsal dopis, abych se dozvěděl něco o jeho životě, ale vůbec mi neodpověděl. Jak se mu daří? Předpokládám, že se asi hodně změnil, už z něj bude pořádný chlap. Když se na vás pořádně podívám, jste mu hodně podobná, máte stejné oči jako on.“

Dívka vážně a mlčky poslouchá.

„Pokud jde o mě, já samozřejmě neměl děti, ale cítím stejnou potřebu jako každý jiný člověk chránit a vzdělávat ty, kteří začínají žít.“ Na okamžik se zarazí, dívka si ho bez mrkání důkladně prohlíží, on to téměř nevnímá, je ponořen do vzpomínek. „Váš bratr Luis byl pro mě jako syn. Mám velkou radost, že jste přišla. Jak se jmenujete?“

„Paula.“

„Musíte mi vyprávět spoustu věcí. Ale nejdřív mi řekněte, proč jste přišla.“

„Musím vám sdělit špatnou zprávu.“

„Co se stalo?“

„Před několik měsíci rodiče zahynuli při automobilovém neštěstí.“

„To je hrůza! Je mi to líto.“

Otec ředitel vypadá skutečně otřeseně. Od chvíle, kdy Paula vstoupila do jeho pracovny, se pokouší zapomenout na její podivné oblečení. Představa, že je to Luisova sestra, ho hodně potěšila… Teď, když se dozvěděl, že jeho rodiče zemřeli, a podle toho, jak chladně to ona řekla, mu její způsob chování přijde nepochopitelný, zvláště její extravagantní a nevhodné šaty. Aby situaci nevyhrotil, snaží se ovládnout a nechce nic komentovat a tato brzda zbavuje rozhovor srdečnosti, kterou by si přál.

„Jak si asi dokážete představit, byl to strašný šok,“ pokračuje Paula. „Poslední měsíce byly nesnesitelné, teď cítím, že mám víc síly s tím bojovat.“

Ta slova na Pauliných rtech znějí falešně, když má na sobě tak smyslný model, ale její velitelský tón nenechává místo pro žádnou námitku.

„Bůh vám pomůže, důvěřujte v něj, nebudete sami.“

Oba setrvají okamžik v tichu a náhle se kněz ptá.

„A Luis, jak na to reagoval…?“

„Jel s nimi, nikdo z těch tří nepřežil.“

„Pane Bože! Luis!“

Pro kněze je to nejhorší zpráva, jakou by si dovedl představit. Stojí nehybně za psacím stolem, dívá se na Paulu jako v halucinaci a ve skutečnosti nevidí ji, nýbrž Luise. Zatímco opakuje jeho jméno, po obličeji mu stékají slzy. Paula se na něj chladně a škrobeně dívá. Tak uběhne několik okamžiků.

„Promiňte. Měl jsem vašeho bratra velmi rád; kdybych měl syna, nemohl bych ho mít rád víc. Viděl jsem ho růst, postupovat ve škole, je to strašné. Kolik mu bylo let?“

„Čtyřiadvacet.“

Otec ředitel vypadá naprosto zničeně. Zpráva pro něj znamená skutečný šok. Znovu se dívá na Paulu, každou uplynulou minutou mu její šaty připadají směšnější a nevhodnější. Na druhou stranu ho úsečnost, s níž mluví o těch neštěstích, popouzí. Jak může s takovou netečností říct, že její rodiče a bratr jsou mrtvi. Sedí proti němu a vypadá neuvěřitelně nadřazeně, jako by jí nemohla ublížit ani smrt. Co pod tak okázalou arogancí skrývá?

„Přinesla jsem vám jeho fotku z poslední doby, předpokládám, že byste si ji rád nechal.“

„To ano, jistě.“

Od prvního okamžiku si otec ředitel myslí, že mu nepřísluší příliš se vyjadřovat o svých citech k bývalému studentovi, než Paulu lépe pozná, ale má takovou potřebu o Luisovi mluvit, že se nesnaží své komentáře omezit. Když se dívá na jeho sestru, chápe svůj omyl. Ačkoli konec konců, neřekl jí nic, co by dříve nesdělil Luisovým rodičům, když za ním přijeli na návštěvu. Ale oni reagovali jinak. Byli hrdí, že je jejich syn chráněncem nejdůležitějšího člověka ve škole.

Po takové zprávě a Paulině sžíravé přítomnosti se mnich cítí zničeně a nejistě.

„Podívejte,“ říká ona, „ to bylo krátce před nehodou.“

Byla to jedna z Luisových nejlepších fotografií z poslední doby. Je nahý a na fotografii je zachycen od pasu nahoru. Luis se z obrázku dívá, jako by měl v úmyslu všechno vyprávět, aniž řekne slovo. Mnich myslí na to, jak ho vždy žádal, aby mu poslal fotku, ale on to nikdy neudělal.

„Hodně se změnil, ale poznal bych ho, kdybych ho viděl na ulici. Nemůžu uvěřit, že je mrtvý.“

Na knězův smutek Paula cynicky odpovídá: „V každém případě pro vás smrt nemůže být tak strašná jako pro nás.“

„Proč?“ Mnich poznámku nechápe.

„Je u Boha a to musí být velká útěcha. Mám představu, že jakékoli neštěstí má pro vás jinou hodnotu.“

Otec ředitel se na ni dívá, jako by měl v úmyslu protestovat, ale dál mlčí.

„Navzdory našemu úřadu nás nic nechrání před lidskou bolestí,“ protestuje dotčeně a sklesle a pak se snaží, aby nevybuchl a nevychrlil na tu nestydatou holku, co si zaslouží. „Ale nemluvme teď o tom, povězte mi o svém bratrovi, co dělal v posledních letech, jaký byl.“

„V posledních letech byla jeho nejdůležitější činností literatura. Ta ho zajímala nejvíc. Měl velkou nedůvěru ve své dílo, jistě se ještě musel hodně učit, ale už dokázal napsat velmi zajímavé věci, ačkoli jeho neuspokojovaly. My jsme se měli moc rádi,“ pokračuje Paula a její tvář ztrácí trochu ze svého chladu a tvrdne. „Vyrostli jsme spolu, znala jsem ho tak dobře jako sama sebe, neměli jsme jeden před druhým žádné tajemství. Přišla jsem, protože vím jistě, že on by to byl rád udělal.“

Paula mluví klidně, ale neúprosně. Ve všem, co říká, je jakási zastřená hrozba. Otec ředitel cítí velkou nervozitu a neví, jaký tón použít. Jak plyne čas, atmosféra je čím dál divnější a on neví, jak se chovat, aby ji nezhoršil, protože si přeje jediné: aby mu dívka o Luisovi vyprávěla. V té chvíli ale Paula vytahuje rtěnku a zrcátko a před knězovýma užaslýma očima si smyslně maluje rty. Při takové groteskní provokaci se kněz nemůže udržet.

„Nezdá se vám to přehnané, slečno?“

„Co přehnané?“ zarazí se dívka a pohlédne na něj.

„Taková frivolnost.“

Paula se vřele usměje.

„Hmmm, zbožňuju frivolnosti.“

„Proč jste se takhle oblékla, než jste za mnou šla? Kromě toho, že je to anachronismus, je to i směšné.“

Dívku neudiví náhlý a nepříjemný obrat v rozhovoru a dál mluví agresivně a sebejistě.

„Jasně, vy jste kněz a všechno světské vám musí připadat lechtivé.“

„Nevím, kam míříte.“ Mnich už neskrývá svou nelibost.

„Vysvětlím vám důvod těchhle šatů,“ říká dívka ochotně, jako by se chystala vyprávět příběh. „Existuje slavná hvězda, Marlene Dietrichová, znáte ji?“

„Ne,“ odpovídá mnich bezděčně a ptá se v duchu, kde chce ta bláznivá holka skončit.

„Mně se Dietrichová strašně líbí. V jednom starém filmu vystupuje oblečená do stejného modelu, jako je tenhle, a v další scéně stejného filmu zpívala něco jako…“

Paula vstává a notuje píseň. Kněz ji přeruší a žádá, aby byla zticha, ale ona mu nevěnuje nejmenší pozornost, dozpívá až do konce a využívá ho jako člena neviditelného publika, které musí svést.

„Přestaňte hrát. Stačí!“ cedí mezi zuby otec ředitel, bezbranný a bez sebe.

Paula se vzdorně usmívá.

„Tohle je jen začátek!“

„Proč jste sem přišla?“

„Promluvit si o svém bratrovi,“ odpovídá, jako by se nic nestalo, „a uskutečnit to, co on pro nedostatek času udělat nemohl.“

„A je nutné, abyste byla oblečená takovým způsobem?“

„Ano.“

„Ujišťuju vás, že kdyby nebylo Luisovy památky, nenechal bych vás říct ani slovo.“

„Řeknu vám totéž. Mně se taky nelíbí, jak se oblékáte, a doteď jsem nic neřekla.“

„Vypadáte jako prostitutka…“

„Dobrý čich…“

„Nevím, jaké máte úmysly, ale už jsem vydržel dost. Jděte pryč!“

„A nepromluvíme si o mém bratrovi? Kam se vytratila vaše zvědavost? Chovejme se civilizovaně.“ Ukazuje mu, aby se posadil. „Přečtu vám něco z jeho příběhů, předpokládám, že vás budou zajímat. Vzpomínám si, že psát začal právě tady. Ještě mám schovanou básnickou skladbu věnovanou Nejsvětějšímu Srdci, za kterou dostal skvělé hodnocení v hodině literatury, studoval tehdy první ročník přípravky na maturitu.“

„Ano, to si pamatuju dokonale.“ Mnichovi připadá, že se natřásá ze strany na stranu jako šašek. „Byl jsem jeho profesorem v tom předmětu. Na svůj věk psal s velkou vnímavostí. Mám radost, že toho nenechal.“

„Už jsem vám řekla, co byla jeho hlavní činnost. Teď má vyjít jedna jeho kniha s výběrem povídek. Ještě je v tiskárně, některé jsem vám přinesla.“

„Tohle všechno je absurdní; kdyby nebylo mimořádné podoby, myslel bych, že je to nevkusný žert. V každém případě vám děkuji, že jste si dala práci, a dokonce i za takových podmínek mi přinesla jeho texty. S potěšením si je přečtu.“

„Já vám přečtu ty první. Jsou věnovány vzpomínce na jeho léta v koleji.“

„Zmiňuje se o nás?“

„Ano, poslouchejte.“

„… Nám, žákům, kteří jsme byli ten měsíc nejpilnější – já byl mezi nimi skoro vždy – dávali za odměnu celý den výjimečného volna, zatímco ostatní chlapci zůstávali ve škole a měli obvyklé vyučování. Když nebyla zima, trávili jsme den venku, vycházeli jsme po snídani a vraceli jsme se na večeři. Při takových příležitostech nás doprovázel jeden z profesorů, aby na nás dával pozor. Obecně to pro něj taky byla odměna, protože se bavil jako my. Jeho jediným úkolem bylo se od nás nevzdalovat a dávat pozor, aby se nic nestalo. Někdy byl dobrý výsledek takových vycházek výhradně zásluhou jeho zábavné společnosti. Někteří s předstihem připravovali celodenní program plný originálních a zábavných her, jiní nám vyprávěli spoustu zajímavých historek, o nichž jsme nikdy s jistotou nevěděli, zda byly skutečné, nebo je v té chvíli vymýšleli či si je přečetli v nějaké knize, ačkoli nám vždy tvrdili, že se přihodily jim samotným.

Na výletě, o němž se zmíním, nás doprovázel don Ceferino, asi třicetiletý mnich. Byl krásný jarní den a šli jsme do blízkého lesa u řeky a houštin. Nechoval jsem k donu Ceferinovi moc důvěry, v jeho způsobech byla jistá světácká prohnanost, která mě odrazovala. Byl jsem velmi zbožný a ideál kněze pro mě byl takový, jaký popisovali v životopisech, vždy téměř se vznášející a s očima obrácenýma výhradně k nebi. Fakt, že se don Ceferino usmíval jako člověk z ulice, mě vedl k domnění, že je v něm něco, co se neslučuje s jeho profesí.

Nevím, jak jsem se ocitl vedle něj vleže na svahu, ve stínu stromu chráněného křovím kolem, zatímco ostatní chlapci si hráli jinde v lese. Museli být blízko, ale neviděli jsme je. (Teď chápu, kam až zašla drzost dona Ceferina – kdokoli z nich se v tom okamžiku mohl u nás objevit.) Nevzpomínám si, o čem se mnou mluvil, určitě to bylo něco, čemu jsme on ani já nevěnovali pozornost. Mluvil jen proto, aby zaplnil ticho. Rozepjal si několik knoflíků sutany, právě ty, které se nacházely ve střední části, uchopil moji ruku a vložil ji pod ní, abych ho dráždil. Začal jsem se chvět zděšením a rozčilením a okamžitě jsem ruku odtáhl, ale on mi ji znovu násilím uchopil. Po marném bránění jsem mu dovolil, aby mojí rukou masturboval. Cítil jsem přitom zvědavost a zároveň odpor. Chlupy na jeho pohlaví mi připomínaly dotyk suché a vyprahlé trávy na louce. Když jsem byl zpátky v ústavu, nemohl jsem vstřebat, co se stalo. Abych si ve své úzkosti ulevil, rozhodl jsem se obrátit na svého duchovního vůdce, nenapadlo mě, koho požádat o pomoc, sám sebe jsem se pokoušel přesvědčit, že mi pomůže.

Následující den po obědě jsem zašel do jeho pokoje, abych si s ním promluvil. Zaklepal jsem na dveře a on se mě zevnitř zeptal, co chci a kdo jsem. Když jsem mu řekl, že se chci vyzpovídat, odpověděl, že má práci a abych přišel k večeru při požehnání do zpovědnice (požehnání je bohoslužba, jíž jsme se vždy před večeří účastnili). V té době jsem choval k životu obrovskou nedůvěru, cítil jsem se naprosto osamocený a pokoušel jsem se najít útočiště ve zbožnosti, aniž mě plně uspokojovala. Ale byl jsem tak mladý – deset let – že se mi dařilo v ní setrvávat, ačkoli jsem víru necítil. V tom období pro mě bylo nesnesitelné věřit se vší jistotou ve smrtelný hřích. Hodiny, které uběhly, než přišel večer, pro mě byly nekonečné. Měl jsem pocit, že mě Bůh z jednoho okamžiku na druhý zničí. Připadalo mi naprosto logické, že mě náhle srazí blesk nebo se zřítím ze schodů postrčen neviditelnou silou nebo že se celá škola propadne do země a pohltí mě.

Table of Contents

PŘEDMLUVA

NÁVŠTĚVA