AGATHA CHRISTIE

POIROT

Přeložila Jana Ohnesorg

POIROT: THE GREATEST DETECTIVE IN THE WORLD

Copyright © Mark Aldridge 2020

First published 2020 by HarperCollinsPublishers.

MURDER ON THE ORIENT EXPRESS, DEATH ON THE NILE, AGATHA CHRISTIE, POIROT and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

Mark Aldridge asserts the moral right to be identified as the author of this work.

Translation © Jana Ohnesorg, 2023

ISBN 978-80-242-9588-6

Obsah

POZNÁMKA AUTORA

POZNÁMKA ČESKÉ REDAKCE

PODĚKOVÁNÍ

ÚVOD

PRVNÍ KAPITOLA

Záhada na zámku Styles

Vražda na golfovém hřišti

Poirotova pátrání

Vražda Rogera Ackroyda

Velká čtyřka

Záhada Modrého vlaku

Alibi

DRUHÁ KAPITOLA

Černá káva

Austin Trevor jako Hercule Poirot

Dům na úskalí

Lord Edgware umírá

Vražda v Orient expresu

Tragédie o třech jednáních

Smrt v oblacích

Vraždy podle abecedy

Vražda v Mezopotámii

Karty na stole

Vražda v postranní ulici

První Poirotova vystoupení v televizi a rozhlase

Němý svědek

Smrt na Nilu

Schůzka se smrtí

Vánoce Hercula Poirota

TŘETÍ KAPITOLA

Temný cypřiš

Nástrahy zubařského křesla

Zlo pod sluncem

Pět malých prasátek

Poirot se vrací do rádia

Poslední víkend

Herkulovské úkoly pro Hercula Poirota

Na vrcholu vlny

ČTVRTÁ KAPITOLA

Smrt posluhovačky

Po pohřbu

Zlatá brána otevřená

Poirot se vrací do vysílání

Hra na vraždu

Kočka mezi holuby

PÁTÁ KAPITOLA

Královský rubín

Hercule Poirot

Hodiny

Abecední vraždy

Třetí dívka

Viděla jsem vraždu

ŠESTÁ KAPITOLA

Sloni mají paměť

Poirot v rozhlase a televizi

Rané případy Hercula Poirota

Vražda v Orient expresu

Opona: Poslední případ Hercula Poirota

Smrt na Nilu

SEDMÁ KAPITOLA

Zlo pod sluncem

Třináct u stolu

Hra na vraždu a Vražda ve třech dějstvích

Peter Ustinov s Tonym Curtisem a Emmou Sammsovou ve filmu Vražda ve třech dějstvích.

Vražda podle knihy

Schůzka se smrtí

Oslavy stého výročí

OSMÁ KAPITOLA

Hercule Poirot

Vražda v Orient expresu

Hercule Poirot

Znovuobjevování Poirota

Vraždy s monogramem

Vražda v Orient expresu

Vraždy podle abecedy

Smrt na Nilu

EPILOG

KLÍČOVÁ JMÉNA

POUŽITÁ LITERATURA

POZNÁMKY

PODĚKOVÁNÍ ČESKÉ REDAKCE

POZNÁMKA AUTORA

Ačkoli je tato kniha uspořádána chronologicky, je koncipována tak, abyste si v ní mohli číst podle libosti – od první stránky k poslední nebo se ponořit do té oblasti, o které se chcete dozvědět více (či naopak přeskočit ty části, které vás zajímají méně). Hlavní text neobsahuje žádné významné prozrazení, i když nějaká můžete najít v poznámkách na konci knihy (a jako taková jsou zřetelně označena).

Obraz Poirota od Abbeyho, který se objevil na dotisku Poirotových pátrání i v řadě dalších knih.

POZNÁMKA ČESKÉ REDAKCE

Originální vydání této knihy obsahuje reprodukce původních obálek. Po dohodě s autorem jsme je nahradili českými, abychom tak poskytli našim čtenářům relevantnější náhled do průřezu vydávání knih s Herculem Poirotem na domácí půdě (vynecháváme výbory, kde vyšly texty Christie společně s jinými autory, dvojjazyčná a časopisecká vydání). Kde to šlo zjistit, uvádíme autora návrhu či ilustrace a grafického zpracování obálky. (V letech 1994–2016 publikovalo nakladatelství Knižní klub Christiiny detektivní romány a soubory povídek v jednotné edici, tzv. „černé řadě“. Pokud není uvedeno jinak, navrhli jejich obálky Michal Houba /1994–2000/, Ivan Brůha /2001–2011/ a Kateřina Stárková /2012–2016/).

Ostatní původní reprodukce ponecháváme beze změny. Text doplňujeme o údaje z let 2021–2023, které originál vydaný v roce 2020 nemohl zachytit.

Vícero titulů Agathy Christie vyšlo česky pod odlišným názvem než v originálu; informaci o tom a vysvětlení přikládáme v poznámce. Pokud jsou v textu zmíněna díla dosud česky nevydaná, uvádíme v závorce původní název.

Citace z knih Agathy Christie přebíráme z nejnovějších překladů vydaných v Knižním klubu či v edici Kalibr nakladatelství Euromedia – seznam včetně autorů překladu najdete na konci knihy. Tam jsme zařadili též přehled dílů televizního seriálu ITV Hercule Poirot a divadelních her s touto postavou uvedených v ČR.

PODĚKOVÁNÍ

Od počátku práce na této knize jsem byl vděčný za pomoc a podporu mnoha lidí, jak formální, tak i neformální. Obzvlášť děkuji Jamesi Prichardovi a celé společnosti Agatha Christie Ltd. (ACL), stejně jako Mathewovi Prichardovi a Christie Archive Trust a Davidu Brawnovi z HarperCollins. Tento projekt byl ze své podstaty komplikovaný a jejich spolupráce a podpora neocenitelná.

Praktickou i osobní pomoc při výzkumu a psaní mi poskytli i kolegové ze Solent University. Speciální poděkování patří Paulu Marchbankovi a Darrenu Kerrovi, jejichž podpora včetně financování mnoha cest do archivů v průběhu několika let mi umožnila pracovat na této knize. Jsem vděčný i ostatním kolegům za to, že naslouchali mým novinkám a reptání, zvláštní dík pak míří k dr. Jacqueline Furbyové, dr. Stuartu Joyovi, dr. Terenci McSweeneymu a dr. Donně Peberdyové.

V Christie Archive Trust bych kromě Mathewa Pricharda rád poděkoval i Joe Keoghovi za jeho laskavou pomoc a Lucy Prichardové za její pohostinnost a podporu coby kritické posluchačky při mnoha diskuzích o tomto i jiných projektech.

Mám dojem, že od doby, kdy jsem začal psát tuto knihu, uběhla už spousta času. Po celou dobu mě podporovali a pomáhali mi dr. John Curran a dr. Claire Hinesová, kteří četli návrh každé kapitoly a poskytovali neocenitelné připomínky, opravy i obecnou podporu. Jejich přispěním se kniha stala mnohem hodnotnější. Velký dík patří i Terenci Cavenovi za grafický návrh a Davidu Brawnovi za obstarání obrazového doprovodu a vytvoření popisků.

Řada lidí si našla čas, aby mi pomohla s částmi mého výzkumu, nebo si prostě jen chtěla o projektu popovídat a nabídla svůj příspěvek. Konkrétně Steve Arnold, Rhett Bartlett, Marcelle Bernsteinová, Catherine Brobecková, zástupci Dankworth estate, Kemper Donovan, Mark Gatiss, dr. Julius Green, Ian Hallard, Sophie Hannah, Haruhiko Imatake, Ralf Kramp, Alexander Orlov, Dawn Sinclairová z archivu HarperCollins, Maria Weissenbergová a John Williams. Zvláštní poděkování patří Brianu Eastmanovi za to, že mi pomohl objevit tolik obtížně zjistitelných detailů o televizním seriálu Poirot a věnoval mi čas na rozhovor. Rád bych také ocenil důležitou práci autorek Christiiných životopisů Janet Morganové a Laury Thompsonové, jejichž knihy sloužily během mého výzkumu jako cenný zdroj informací.

V několika posledních letech jsem se pravidelně účastnil Festivalu Agathy Christie v Torquay i konference věnované Agathě Christie a chtěl bych vyjádřit poděkování jejich organizátorům včetně Tonyho Medawara (festival) a dr. J. C. Bernthala, dr. Mie Dormerové a Sarah Martinové (konference). Ostatní pravidelní účastníci těchto akcí se ukázali jako neocenitelná podpůrná skupina a všem jim patří velký dík za zájem o mé projekty, stejně jako za jejich vlastní práci a specializaci, která se promítla do této knihy.

V neposlední řadě bych rád poděkoval svým přátelům a rodině za podporu, zejména svému partnerovi Jamesovi.

Setkání Marka Gatisse s Davidem Suchetem v roce 2008.

PŘEDMLUVA

Především je zapotřebí řád.

Řád je prvořadý. Řád je dobrá a krásná věc. Řád si malý Belgičan cení nade vše. Ale při sestavování vzpomínek se řád hledá těžko. Jaké bylo vaše první setkání s Herculem Poirotem, ptáte se možná sami sebe (a sedíte při tom na pomyslné svědecké lavici u jednoho z těch únavných soudních procesů, kterého se on sám snad nikdy nezúčastnil) Když jsem v dětství s napětím sledoval film Až tam nezbyl žádný či případy slečny Marplové s Margaret Rutherfordovou, přesvědčil jsem se, že Christie je pro mě jako stvořená, ale teprve na zahraničních dovolených (jichž se Christie stala nedílnou součástí) jsem se s tím malým mužem s hlavou ve tvaru vejce seznámil pořádně. V apartmánu na Mallorce, který jsme si pronajali, byla celá police knih Agathy Christie s neuvěřitelně děsivými obálkami Toma Adamse a s podivnými, do hořčicova zabarvenými stránkami zahraničních vydání. Vraždy podle abecedy. Smrt na Nilu. Pět malých prasátek. Viděla jsem vraždu. Dodnes si vybavuji jeden dusný španělský večer, kdy jsem po cestě z místního tapas baru svým lehce zmateným rodičům popisoval zápletku Vraždy Rogera Ackroyda. Nevybíravě jsem je hltal (knihy, ne rodiče). Bez jakéhokoli řádu, považte! Neocenil jsem neuvěřitelnou sérii nestárnoucích klasických příběhů, které Christie napsala v době skutečně zlatého věku kriminální literatury.

Proto je tak potěšující, že Mark Aldridge sepsal nádhernou, podrobnou a čtivou historii všech příběhů tohoto velkého detektiva (bez prozrazování). Příjemné je i číst nadšené recenze z dobových novin (obzvláště potěší ty od tvůrce křížovek „Torquemada“ v The Observer). Dá se tak sledovat cesta Agathy Christie od populární, ale pouze jedné z mnoha snadno zapomenutelných autorek k pozici národního pokladu.

Ale kdo je vlastně Hercule Poirot? Zlověstný mopslík se síťkou na knír v podání Alberta Finneyho? Společenský, rozkošný, tělnatý Poirot Petera Ustinova? David Suchet, shovívavý a cupající Poirot, jehož malé šedé buňky ovládly nejedno dětství? John Moffatt v rádiu? Austin Trevor? Charles Laughton? Kenneth Branagh? Víte, Poirotů bylo strašně moc, i když, jak Mark Aldridge ukazuje, jen málo se jich dočkalo souhlasu dámy Agathy Christie. Mark nás vzdělanou rukou vede ze Stylesu do Stylesu, od detektivových nelehkých začátků až k úmrtí jeho autorky – a ještě dál. K pozdějšímu bohatému životu, který Poirota vynesl do čela fiktivních detektivů a mezi nejoblíbenější postavy populární kultury. Markův text je prošpikován fascinujícími úryvky z korespondence Agathy Christie s rodinou. Najdete tu její vlastní, občas mrzuté odpovědi nakladatelům, redaktorům i fanouškům (ty jsou nejzábavnější) stejně jako nepublikované části její autobiografie. Po celé cestě se vynořují úžasné slepé uličky i zajímavé zkratky. Věděli jste, že Orson Welles hrál Poirota i doktora Shepparda? Že v roce 1962 vznikl pilotní díl televizního seriálu, v němž Martin Gabel coby Poirot sleduje televizi na zadním sedadle svého auta? Že Ronnie Barker hrál Poirota v Oxford Playhouse? Tato kniha nabízí požitek jak zapřisáhlým fanouškům známého kníru, tak nováčkům, přináší svědectví o dodnes vzkvétajícím díle, které se zrodilo díky talentu, tvrdé práci a tomu, čemu bychom dnes říkali brand management. Mark vnáší do místy chaotického vyprávění řád a vystihuje jedinečnost nedělního kouzla Suchetova seriálu či důvody, proč je Ustinovovo Zlo pod sluncem stále to nejlepší, co můžeme zažít v kině.

A přestože je mi záhadou, proč považuje film Spice World za „klasický komediální kousek“, zcela správně zavrhl verzi Schůzky se smrtí, ve které jsem hrál. Některé zločiny neodpouští ani papá Poirot.

Mark Gatiss

Londýn, 2020

Vyšetřování vraždy Rogera Ackroyda v edici Knihovna klasických vydání nakladatelství Collins, ilustrace Mackay (1940).

ÚVOD

Mes amis, máme důvod k oslavě. Nedostižný soukromý detektiv, velký Hercule Poirot, nás baví již celé století. Od románu Záhada na zámku Styles, který Agatha Christie napsala během první světové války a poprvé vyšel v roce 1920, sledují čtenáři s napětím dobrodružství belgického detektiva, který se v průběhu následujících desetiletí pustil do vyšetřování řady případů.1 Sledovali jsme Poirota, jak řeší záhady ve vlacích, na lodích, a dokonce i v letadle, a jeho pátrání se obvykle dostalo vřelého přijetí kritikou i veřejností. Objasnil kruté vraždy, odhalil mezinárodní spiknutí a majitelům navrátil odcizené šperky a klid duše. Při tom mu občas zdatně pomáhali přátelé, mezi nimiž nechybí kapitán Hastings, inspektor Japp, sluha George, sekretářka slečna Lemonová a spisovatelka detektivek Ariadne Oliverová – nicméně k vyřešení zločinů bylo vždy zapotřebí Poirotových vlastních malých šedých buněk.

Někteří autoři se pokoušeli poslepovat Poirotův životní příběh ze střípků informací nalezených v desítkách textů napsaných během více než půl století, ale jakákoli snaha o vytvoření přesvědčivého detektivova životopisu je marná. Mnohá „fakta“ jsou vzájemně neslučitelná a kromě mimořádných schopností zabraňujících stárnutí se objevují i mezery či rozpory. Dokonce sama Christie si často ověřovala detaily z Poirotova života u svého agenta, a tak není divu, že v nich lze nalézt nesrovnalosti. Naštěstí to nevadí, protože udělat Poirota reálným by znamenalo učinit ho přízemním a snížit jeho genialitu coby uměleckého výtvoru. Tato kniha by chtěla oslavit a zároveň prozkoumat onu tvůrčí sílu i ženu, která za ní stojí.

Po vydání Záhady na zámku Styles popularita příběhů Agathy Christie stále rostla. Produktivního vrcholu dosáhla spisovatelka ve třicátých letech dvacátého století, kdy vyšel tucet románů s Poirotem v hlavní roli, pak se tempo trochu zpomalilo a v roce 1975 byl detektiv knihou Opona: Poslední případ Hercula Poirota definitivně vyřazen ze hry. Ve skutečnosti připravila Christie Poirotovu labutí píseň už během temných dnů druhé světové války, ačkoli ho do nových příběhů zasazovala ještě tři desítky let poté, přičemž tento rukopis s jeho posledním příběhem byl určen k vydání až po její smrti. Svou tvorbu nakonec Christie přežila o několik měsíců, zemřela v lednu 1976. Poirot řešil záhady celkem ve třiatřiceti románech, desítkách povídek a několika hrách, které se různě objevovaly na jevišti, v rozhlase a v televizi.2

Tím však Poirotův příběh nekončí. Ačkoli Agatha Christie svůj výtvor po celý život až zuřivě chránila, v sedmdesátých letech minulého století se objevily náznaky, že Poirot má potenciál stát se hrdinou v mnoha médiích, neboť filmová adaptace Vraždy v Orient expresu z roku 1974 s velkolepým rozpočtem odstartovala cosi jako franšízu. V pozdějších desetiletích se objevil i seriál, který vydržel na televizních obrazovkách dlouhá léta, a také samostatné televizní adaptace, stejně jako věrné rozhlasové inscenace. Poirotův záběr však přesáhl i tato tradiční média, protože se objevil v téměř všech možných uměleckých formách, od komiksů po počítačové hry a animace. Mezitím byla novým publikem objevena a nově vydána některá jeho méně známá dobrodružství a v roce 2014 vyšel první původní poirotovský román, který napsal někdo jiný než Christie. Autorka Sophie Hannah zavedla čtenáře do zlatého věku detektivek a vydala první z řady nových poirotovských záhad.3 Poirot zkrátka nikdy nezmizel a je stejně populární jako dřív.

Agatha Christie s dcerou Rosalind ve svém domově na snímcích pořízených pro časopis The Sketch. Článek vydaný 7. března 1923 představuje Christie jako vynikající spisovatelku detektivních příběhů a tvůrkyni „šedých buněk pana Poirota, nejzajímavějšího detektiva od dob Sherlocka Holmese“. Připomíná autorčinu prvotinu Záhada na zámku Styles a zároveň inzeruje sérii vydání jeho dalších případů, z nichž první začíná hned na protější straně časopisu. Christie a její dceru zachytil autor snímků Alfieri s telefonem, u psacího stolu, při práci na psacím stroji, v jejím salonu a s dcerou na polštářích s vyobrazením Tutanchamona.

Každý životopis zobrazuje Agathu Christie jako odhodlanou osobnost. Narodila se jako Agatha Millerová v roce 1890. Pro mnohé z nás je v jednadvacátém století velmi obtížné pochopit její život v mládí, zejména jeho na dnešní poměry nepředstavitelný souběh bohatství a chudoby – byla součástí rodiny se znaky vyšší střední třídy, včetně služebnictva a milovaného domu, zároveň se ale zdá, že balancovali na pokraji bídy. Dokonce i události z Christiina každodenního dětského života působí časově tak vzdáleně, že se zdá neuvěřitelné, že by někdo, kdo je zažil, ještě v sedmdesátých letech pracoval a publikoval nové materiály. Christie později prohlásila, že měla „velmi líné mládí“. Vzpomínala, že její otec Frederick Miller byl „zámožný gentleman, který v životě nepracoval rukama – a velmi příjemný člověk. Nikdy jsem nechodila do školy. Neměla jsem nic moc na práci, jen jsem se potulovala po zahradě s obručí, která byla koněm nebo lodí, a vymýšlela si příběhy. Byl to velmi šťastný a spokojený život; člověk sice odvedl určitý kus práce, ale celkově to byla pořád hra. Volný čas je skvělým stimulem myšlenek. A nuda je ještě lepší.“4

Tvůrčí podněty, které z této nudy vzešly, vedly k tomu, že Christie se psaní povídek věnovala už od dětství, zvláště když se jí dostalo podpory z matčiny strany, zatímco se mladá Agatha zotavovala z chřipky. „Myslím, že jsem zkoušela různé věci, jak se to dělává,“ vzpomínala později. „Nejprve jsem se pokoušela o poezii. Pak jsem napsala jednu ponurou hru – myslím, že o incestu… Některé povídky nebyly tak špatné, ale celkově to nestálo za moc.“5 Mezi těmito povídkami byla i jedna s názvem Dům krásy, o níž později prohlásila, že to byla „první trochu slibná věc z toho všeho, co jsem kdy napsala“.6

Poirotův portrét od W. Smithsona Broadheada, časopis The Sketch (1923).

Kolem roku 1908 Christie dokončila svůj první román a pojmenovala ho Sníh na poušti. („Vůbec netuším proč,“ prohlásila pohrdavě.)7 Ačkoli nebyl nikdy vydán, strojopis se dochoval a přináší náhled do Christiiny rané tvorby. Rozsáhlý příběh (téměř 400 stran) vypráví o skupině lidí zapojených do uvedení mladých žen do společnosti v Káhiře, jak ho zažila sama Christie v roce 1907. Ač je kniha až příliš dlouhá (pravděpodobně právě proto ji později označila za „dlouhý, spletitý a morbidní román“) a tvoří ji zamotaný příběh vztahů mezi nejasně propojenými postavami, najdeme v ní několik drobných momentů nebo slovních obratů naznačujících rozvíjející se Christiin talent. Příkladem budiž popis jedné postavy, která je „upovídaná jako zurčící potok“, zatímco mladá, zasněná Melancy Hamiltonová by chtěla víc, když je konfrontována s všedností každodenního života, a stěžuje si na nudné diskuze o výběru snídaně – „vejce jsou tak bolestně prozaická“, pomyslí si, než si začne zoufat, „jak mohou lidé mluvit o vejcích, když je obloha i voda modrá a lze sledovat zdejší pitoreskní obyvatele“. Stejně jako mladá Christie i Melancy sní o zajímavých životech a dobrodružství a my se dozvídáme, že „vnímavý pozorovatel by v ní dokázal rozpoznat nekonečné možnosti“.

Vydání časopisu Strand v únoru 1936 obsahovalo i poirotovskou povídku Problém na moři (přejmenovanou na Poirot a zločin v kajutě 66, i když v textu se číslo kabiny neobjevuje) a titulní stranu od Jacka M. Faulkse.

V knize Sníh na poušti přijíždí Melancy Hamiltonová do Káhiry s nadějí, že jí tu vyléčí hluchotu – zpočátku slyší špatně, jen když se ocitne v davu, ale s až neslušným chvatem na konci první třetiny knihy ohluchne úplně. Je pravděpodobně příznačné, že v době, kdy Christie tento příběh dokončovala, se už cítila touto hrdinkou, kterou sama stvořila, příliš svázaná, neboť si uvědomila, že její hendikep je na překážku dialogům, a možná právě vynucená izolovanost této postavy vysvětluje i množství poněkud přehnaných úvah o myšlenkových pochodech postav. Nakonec spisovatelka objevila přímočaré řešení svých potíží, když dopřála Melancy po jejím návratu do Anglie zázračné obnovení sluchu. Dají se tu najít jisté paralely se samotným Herculem Poirotem – další postavou, jejíž vlastnosti se jí znelíbily a cítila se jimi omezována. Mohli bychom dokonce ve stručném popisu „malého mužíka cizokrajného vzhledu“, který v knize Sníh na poušti v jednom okamžiku obědvá s některými postavami, objevit předchůdce pozdějšího výtvoru? V románu lze s jistotou spatřit předchůdce některých dalších postav, nejvýrazněji ve dvou mladých milencích, Tommym a Crocus, kteří se rozhodnou spolu uprchnout a v závěrečné části řeší malou záhadu. Díky jejich špičkování a energickému přístupu je můžeme označit za ranou verzi Tommyho a Pentličky, nadšených detektivů, kteří se setkají ve druhém vydaném autorčině románu Tajemný protivník a později se vezmou.8

Strojopis románu Sníh na poušti přečetli spisovatel Eden Philpotts a literární agent Hughes Massie. Oba poskytli užitečné rady, ale neshledali román dostatečně vhodným pro vydání. Agatha Christie přesto v psaní pokračovala, když jí to čas dovolil. Půdu pro Poirotův debut nakonec připravila sázka se sestrou Madge. Diskutovaly ji spolu v roce 1916 a týkala se otázky, zda je či není obtížné napsat detektivní příběh. „Tehdy jsme se se sestrou často dohadovaly, jestli je snadné psát detektivky,“ vzpomínala později Christie. V té době, během první světové války, se její život nevyhnutelně posunul jinam a ona nyní pracovala v nemocniční výdejně léků, aby přispěla k protiválečnému úsilí. Ve čtyřiadvaceti letech se na Štědrý den roku 1914 provdala za Archibalda Christieho. Možnost napsat vlastní detektivní román zjevně podnítila její fantazii. „Nikdy to nebyla vysloveně sázka,“ objasnila Agatha Christie ve své autobiografii. „Nedohodly jsme žádné podmínky – ale bylo to vysloveno.“ Právě v tom okamžiku se Christiina rozhodnost ukáže jako velmi cenná. „Řekla jsem si, že teď je možná ten správný čas napsat detektivku – měla jsem dobrý nápad z oblasti medicíny. Pak jsem v nemocnici dostala dovolenou. Matka mi navrhla: ‚Co takhle odjet do Dartmooru a chvíli tam pobýt, když chceš napsat tu knihu?‘ Myslím, že jsem strávila sama v hotelu tři týdny a chodila na procházky. Asi jsem ani s nikým nemluvila a podařilo se mi román Záhada na zámku Styles dokončit, měla jsem strojopis. Nemůžu říct, že ve mně vzbuzoval velké naděje. Začala jsem ho posílat nakladatelům. A začal se mi vracet.“9

Ať vzbuzoval velké naděje, nebo ne, výsledek této sázky nakonec změnil Christiin život i svět detektivek.

Hercule Poirot na kresbě ve stylu 20. let od Davida Cuzika určené pro limitovanou edici Záhady na zámku Styles, jež vyšla v roce 1990 k výročí sta let od narození Agathy Christie.

PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ LÉTA

Období mezi dokončením prvního detektivního románu Agathy Christie Záhada na zámku Styles a jeho knižním vydáním bylo pro Christie frustrující. Její houževnatost při dokončování i vydávání knihy však předznamenávala další výzvy, kterým musela čelit ve dvacátých letech dvacátého století, kdy opakovaně dokazovala své schopnosti autorky detektivek a thrillerů, což se projevilo řadou poirotovských povídek a pěti romány dokončenými ještě v témže desetiletí. Jako své první dílo napsala detektivku s vraždou, do níž se promítl vliv její vlastní četby tohoto žánru, především Sherlocka Holmese. Zápletku podala tak, že působila svěže a nepředvídatelně, a zároveň vytvořila šablonu, podle níž bude po více než půl století psát další příběhy plné zvratů.

vlevo: První vydání v Knižním klubu (Praha 2001, autor obálky neuveden).

vpravo: Poslední české samostatné vydání (Knižní klub, Praha 2015).

Záhada na zámku Styles

(román, 1921)

Děj románu Záhada na zámku Styles se odehrává v roce 1916 a popisuje obyvatele stejnojmenného anglického venkovského sídla, v němž došlo k vraždě bohaté matriarchy, paní Emily Inglethorpové. Zjevně podezřelých je několik členů rodiny, včetně jejího mladšího manžela Alfreda, ale nashromážděné důkazy se nakonec poskládají do překvapivého, složitého obrazu. V dobách, kdy se strojopisy zasílaly potenciálním nakladatelům v pořadí podle oblíbenosti (nebo pravděpodobnosti zájmu), znamenala počáteční odmítnutí pomalý pokrok, protože společnosti si příběh nechávaly několik měsíců. Jak vysvětlila v nepublikované části své autobiografie, na chvíli se vzdala naděje:

„Už jsem na to úplně zapomněla. Ve skutečnosti jsem v té době považovala napsání románu Záhada na zámku Styles za stejný neúspěch jako svůj první pokus (nevydaný Sníh na poušti). Nebylo to dobré, evidentně jsem neměla talent. Pořád jsem však mohla jen pro zábavu zkusit něco dalšího, kdybych měla čas.“1

Ačkoli Christie obecně nechyběla vytrvalost, po narození dcery Rosalind 5. srpna 1919 ji plně vytěžoval rodinný život. O knihu nakonec projevilo zájem nakladatelství The Bodley Head, ačkoli podle pozdějších autorčiných vzpomínek mohly uplynout více než dva roky od chvíle, kdy jim text poslala.2 První lektorský posudek pro Bodley Head považoval Styles za potenciálně komerčně hodnotný počin, přestože v něm našel „zjevné nedostatky“. Posuzovatel označil knihu jako „příliš strojené dílo“, kde pozitiva v podobě charakteristiky postav a atmosféry oslabilo rozuzlení v soudní síni, které shledal méně dramatickým a napínavým, než by mělo být. Druhý hodnotící sdílel tyto obavy ze závěru. Zdál se mu nepravděpodobný, ale i on měl pocit, že vydání románu „by za to docela stálo“. Christie byla požádána, aby závěrečnou kapitolu přepracovala, což učinila, a tím vytvořila předlohu pro řadu odhalení ve společnosti klíčových postav v domácím prostředí, z čehož se stala proslulá součást jejích románů, ačkoli se ve skutečnosti tyto scény vyskytly méně často, než se mnozí domnívají.3

Poté co byl text publikován časopisecky jako osmnáctidílná série, inzeroval John Lane, že Záhada na zámku Styles vyjde knižně v srpnu 1920. Nevyšla.

Autoři obou posudků mimo jiné ocenili i „bujarou osobnost veselého mužíčka“, který hrál v příběhu roli Sherlocka Holmese a jehož označili za nejoriginálnější rys románu. Touto „vítanou variací“ na postavu detektiva nebyl samozřejmě nikdo jiný než Hercule Poirot.

Není divu, že si v Bodley Head všimli podobností Poirota ze Stylesu a v té době už proslulého Sherlocka Holmese. Za prvé, důraz kladený na zdánlivě nicotné detaily, které ale měly v příběhu větší význam – jako například popel na roštu krbu nebo uspořádání okrasných předmětů –, odráží přístup k řešení problému prosazovaný původním soukromým detektivem. Ale zřejmě ještě užší paralelu najdeme ve vztahu mezi detektivem a jeho méně zkušeným asistentem (a vypravěčem) – pokud je Poirot Holmesem tohoto příběhu, pak je Hastings rozhodně jeho Watsonem. Právě očima Arthura Hastingse, jenž nás coby zraněný kapitán zotavující se poblíž Stylesu uvádí do děje, se seznamujeme s jedním z belgických uprchlíků, kteří hledají útočiště před válkou na druhé straně Kanálu.4

Poirot byl výjimečně vyhlížející malý muž. Měřil stěží sto šedesát centimetrů, ale pohyboval se s velkou důstojností. Tvar jeho hlavy opisoval přesně tvar vejce a vždy ji měl nakloněnou trochu na stranu. Jeho knír byl velmi navoskovaný, vojenského zástřihu. Upravenost jeho šatu byla téměř neuvěřitelná; věřím tomu, že smítko prachu by mu způsobilo více bolesti než zranění střelou. Přesto tento bizarní malý muž osobitého vzezření, kterého jsem ke své lítosti nyní viděl znatelně ochablého, patřil svého času k nejoslavovanějším příslušníkům belgické policie. Jeho detektivní nadání bylo mimořádné a dosáhl velkolepých triumfů, když přišel na kloub některým z největších záhad těch dní.

Tento popis malého podivínského Belgičana se v následujících pěti desetiletích opakoval a utvrzoval, a zatímco okolnosti kolem něj – postavy, místa, dokonce i války – se měnily, on zůstával stejný (alespoň z velké části – záhadná ochablost se brzy vyléčí). Christie v pozdější době dráždilo, když ji žádali o upřesnění detailů Poirotova fyzického vzhledu, ale vzpomněla si, že dvakrát viděla člověka, který odpovídal popisu. V konceptu pojednání o Poirotovi a jeho případech, které napsala pro časopisecké vydání v roce 1938, se zamýšlí:

A vůbec, co je vejčitá hlava? Viděla jsem někdy hlavu ve tvaru vejce? Když se mě lidé ptají: „A na kterém konci stojí to vejce?“, copak já vím? Nevím, protože jsem nikdy neměla jasné obrazové představy, nicméně jsem věděla, že má vejčitou hlavu porostlou podezřele černými vlasy, a také že jeho oči občas zeleně zasvítí. Vlastně jsem ho ve svém životě dvakrát viděla – jednou na lodi cestou na Kanárské ostrovy a podruhé při obědě v Savoyi. Říkala jsem si: „Kdybys jen měla tu drzost, mohla by sis toho muže na lodi vyfotit. Až se pak budou lidé ptát: ,Ano, ale jak vypadá?‘, mohla bys jim ten snímek ukázat a to by řeklo vše.“ A v Savoyi jsem možná mohla jít za tím mužem a vysvětlit mu, o co jde. Ale život je plný promarněných příležitostí.5

Česky vyšel titul poprvé v roce 1929 pod názvem Záhadná událost ve Stylesu (Praha, Českomoravské podniky tiskařské a vydavatelské, autor obálky Ludvík Alois Salač). Se stejnou obálkou ho o pět let později vydalo nakladatelství Novina.

Ve svém životopise vzpomíná Christie na Poiro-tův vznik jako na nutnost – pro příběh potřebovala detektiva, ale nesměl se podobat nikomu, kdo se do té doby objevil. Když zavrhla nápad studenta nebo vědce, našla inspiraci v belgických uprchlících, kteří se usadili nedaleko jejího domova. „Lidé si vždycky myslí, že vycházíte ze skutečné osoby, ale tak tomu není,“ řekla později. „Některé postavy stvoříte podle cizích lidí, se kterými jste nikdy nemluvili – vidíte někoho na pikniku a vymýšlíte si o něm příběhy, jako dítě. Z hledání detektiva pro svou první knihu jsem měla obavy, ale na počátku války u nás byli belgičtí uprchlíci, což mi přišlo jako docela dobrý nápad. Ale ve skutečnosti jsem žádného neznala.“6

Když už bylo vyřešeno detektivovo zázemí, napadlo ji, proč z této postavy neudělat vysloužilého policistu. „V tom jsem se dopustila velké chyby!“ připustila později, protože Poirotovi muselo být v době jeho pozdějších případů hodně přes sto let.7 Spisovatelka se také rozhodla udělat ho „velice metodického – velice pořádného“, načež zauvažovala: „Je to proto, že já sama jsem velmi nepořádná osoba?“8 Některé prvky Poirotovy povahy rozhodně chápala jako reakci na svou vlastní osobnost. „Jste-li dvojnásobně prokletý – jednak trpíte akutní plachostí a jednak tím, že vám vždycky dojde, co byste měli správně udělat nebo říci, až o 24 hodin později, co můžete dělat? Psát pouze o bryskních vtipálcích a vynalézavých dívkách, jejichž reakce jsou jako namydlený blesk!“9

Zbývalo už jen rozhodnout o jménu. Christie si přála, aby – podobně jako Sherlock Holmes a jeho bratr Mycroft – znělo „velkolepě“, a tak s pobavením pojmenovala malého mužíčka Herkules. Když zvolila příjmení Poirot (tvrdila, že už si nepamatuje proč a jak), Herkules jí k tomu neseděl, a tak byl belgický detektiv pokřtěn raději jako Hercule.10 Stejně jako byl Holmes kvůli své posedlosti a samolibosti outsiderem, ani Poirot nemohl nikdy splynout s davem – vyčnívá z řady anglických současníků, zatímco jeho výstřednost umožňuje většinové společnosti podceňovat jeho schopnosti dedukce. Také požadavek vydavatelství Bodley Head na přepracování závěru knihy tak, aby se odehrával jinde než v soudní síni, nevědomky pomohl Poirotovi do pozice outsidera. Podle původního závěru měl detektiv ve výslužbě svědčit u soudu a dlouze vysvětlovat řešení případu, čímž by se stal součástí tradičního vyšetřovacího systému práva a pořádku, spíše než aby stál mimo něj jako soukromá osoba. Naopak finální verze ponechává policejnímu inspektoru Jappovi (který byl v prvním románu rovněž uveden na scénu) přízemnější úkoly, jako je zajistit dodržování zákona a stíhání padoucha, zatímco pro Poirota může být odměnou jednoduše spokojenost, že vyřešil hádanku.

Počtvrté vyšel tento příběh v češtině v souboru 3× Hercule Poirot (Knižní klub, Praha 2010, obálku navrhla Viera Fabianová), vydaném k výročí 120 let od narození Agathy Christie.

Zápletka románu Záhada na zámku Styles balancuje mezi zajímavými a věrohodnými prvky (brilantně je například vylíčen způsob otravy, což vzhledem k autorčiným zkušenostem z válečné služby v lékárně nepřekvapí), prvotřídními „slepými uličkami“, živým souborem postav a některými prvky méně přesvědčivými, jež Christie později dokáže zvládnout lépe, jako nepříliš věrohodné přestrojení a velmi nepravděpodobná likvidace klíčových důkazů. Pokud příběh někdy vzbuzuje určitou dávku nedůvěry, děje se tak zřídka a krátce a nepřesvědčivé prvky brzy zmizí, zatímco hlavní příběh čtenáře uchvátí, když do sebe jednotlivé dílky skládanky zapadnou. Román je v podstatě cvičením v odvádění pozornosti, neboť Christie vědomě udržuje čtenářovu mysl dále od některých podezřelých událostí, a to s pomocí zastírání, k němuž se uchýlí několik postav, a díky velmi uspokojivému dvojitému blafu přímo v centru dění. Ve srovnání s jejími pozdějšími romány jsou tato rozptýlení příliš komplikovaná, jako by Christie naznačovala mírný nedostatek sebedůvěry ve svou metodu, a předložila proto tolik návnad a falešných stop, že by čtenář musel projevit velkou dávku všímavosti, aby je všechny ignoroval a vydal se správnou cestou k řešení. Výsledkem je zamotaná detektivka, jež však vynikne díky celkovému dojmu, který zanechá, jakmile autorka na konci odkryje karty.

Kresba Toma Adamse pro speciální edici, jíž vydavatelství HarperCollins v roce 2016 přispělo k oslavám sta let od doby, kdy Christie začala psát Záhadu na zámku Styles.

Jak bylo v té době běžné, před knižním vydáním vyšla Záhada na zámku Styles na pokračování v časopise. V tomto případě získala Christie 25 liber za práva na uveřejnění příběhu v koloniálním vydání deníku The Times, známém také jako The Weekly Times, mezi únorem a červnem roku 1920. V říjnu 1920 vyšel román konečně i knižně, a to ve Spojených státech, zatímco v Británii se ještě čekalo. To přimělo Christie napsat nakladateli dopis, který postrádal obvyklé zdvořilosti a začínal jednoduchou otázkou „A co moje kniha? Začínám si myslet, že asi vůbec nevyjde.“11 Je třeba mít na paměti, že tou dobou už uplynul rok od pozitivních čtenářských ohlasů a hrozilo, že válečné události z knihy budou v době, kdy se dostane na pulty knihkupců, působit zastarale. Mezitím se Christie pustila do boje s nakladatelstvím The Bodley Head kvůli jedinému detailu – pravopisu slova kakao (anglicky „cocoa“, pozn. české redakce). Christie správně trvala na konečném „a“, ale (abychom použili autorčina vlastní slova) „dračice“ v nakladatelství, která dohlížela na tyto detaily, trvala na tom, že správně je „coco“. Debata může vypadat nicotně, ale vzpomínka na tento incident byla natolik silná, že ji Christie o desítky let později zmínila ve svém životopise. Zdá se, že šlo o jakýsi zlom ve vztahu autorka – nakladatel; zatímco dříve Christie předpokládala, že v The Bodley Head vědí všechno nejlíp, nyní nabyla přesvědčení, že to není pravda. „V pravopise jsem nevynikala a nevynikám v něm dodnes, ale slovo kakao jsem užívala rozhodně správně. Spíš bych řekla, že jsem byla slabá povaha. Byla to moje první kniha – a připadalo mi, že oni vědí všechno líp než já.“12

I když Christie chtěla, aby byl román vydán před Vánoci, v její vlasti vyšel až 21. ledna 1921, s požadovaným věnováním matce a obálkou zobrazující postavy ve světle svíček, kterou sama schválila a označila ji za „uměleckou“ a „tajemnou“.13 Kniha byla přijata kladně. V The Church Times uvedli, že „kniha dokáže udržet pozornost“, a zároveň pochválili prvotinu autorky za to, že nabízí skutečně překvapivé řešení, na které čtenář sám předem nepřišel. „Když známe řešení, je možné při pohledu zpět poukázat na spoustu chyb,“ tvrdila recenze, „ale knihu tohoto typu je třeba soudit podle prvního čtení.“14 Ještě vřeleji přijala román revue The Times Literary Supplement, kde recenzent napsal, že „jedinou chybou této knihy je, že je až příliš důmyslná… Navzdory své spletitosti je však příběh vyprávěn velmi čtivě a srozumitelně.“ S odkazem na sázku mezi Christie a její sestrou ohledně napsání uspokojivé záhady usoudil kritik: „Každý čtenář musí uznat, že sázka byla vyhrána.“15

Téměř po pěti letech od napsání se Záhada na zámku Styles konečně dostala ke čtenářům a první náklad 2000 výtisků se rychle vyprodal. Agatha Christie mezitím pokračovala v psaní – s nakladatelstvím The Bodley Head podepsala smlouvu na šest knih a ke konci roku 1920 měla „druhou téměř hotovou“. Tou byl román Tajemný protivník, vydaný v roce 1922, ve kterém se ale neobjevily žádné postavy z knižní prvotiny. Nicméně belgického detektiva s vejčitou hlavou, připraveného vyřešit ještě složitější případ, zapracovala Christie znovu do svého třetího románu, a vytvořila tak vzor psaní napínavých příběhů s detektivní zápletkou, jehož opakování její nakladatelé vítali. „A tak jsem pokračovala v psaní detektivek,“ konstatovala později, „protože jsem zjistila, že nemůžu přestat.“16

Obálky prvního, respektive druhého vydání v Knižním klubu (obě Praha 2014).

Vražda na golfovém hřišti

(román, 1923)

Zatímco v románu Záhada na zámku Styles se nejzřetelněji projevil účinek díla Arthura Conana Doyla, druhý Poirotův román, Vraždu na golfovém hřišti, podle Christie nejvíce ovlivnil jiný autor detektivek, Gaston Leroux. Agatha Christie měla ráda Lerouxovu Záhadu žlutého pokoje s tajemstvím zamčené místnosti, která poprvé vyšla v roce 1908. Vlastně jednou prohlásila, že to byla kromě Sherlocka Holmese jediná detektivka, kterou před Stylesem četla. Co se týče těchto vlivů, Christie později připustila, že „když člověk začíná psát, značně na něj působí autor, kterého četl nebo který se mu zalíbil.“17 Její zájem o Lerouxův styl a zápletku se spojil s inspirací skutečným případem z Francie, kdy byli bohatí obyvatelé domu zdánlivě náhodně napadeni gangem lupičů, aby se pak objevila fakta, která postavila celý příběh na hlavu. V pozdějších letech měla sama autorka dojem, že se Lerouxův román „nyní čte poněkud zvláštně“.18 Je také možné, že Christie ve svých vzpomínkách popletla vliv Záhady žlutého pokoje na Vraždu na golfovém hřišti, neboť pokud pomineme francouzské prostředí a soupeřící detektivy, Lerouxův příběh má více společného se Záhadou na zámku Styles.19 V nepublikované části svého životopisu se zamýšlí nad přímočařejším důvodem Poirotova nového působiště. „Asi jsem v poslední době četla hodně francouzských detektivek a zdálo se mi, že by bylo zábavné mít jednu tam.“20

Ať už byl důvod jakýkoli, požadovalo se po Christie, ať přivede Poirota zpět na scénu, aby pomohl tento případ vyřešit, a při zpětném pohledu cítila, že se měla těmto požadavkům bránit. „Teď vidím, jak velkou chybu jsem udělala, když jsem začala s tak starým Herculem Poirotem,“ napsala. „Měla jsem ho po prvních třech čtyřech knihách opustit a začít znovu s někým mnohem mladším.“21 Navzdory takovým pocitům v pozdější době se zde Christie možná spíše chytala stébla, aby ospravedlnila své případné zklamání z postavy samotné – nikdy jí moc nezáleželo na striktní kontinuitě nebo jasné představě o Poirotově světě a vzhledem k tomu, že sami čtenáři se Poirotovým zázračným nestárnutím obecně příliš nezabývali, ony pocity se těžko dají označit za dobrý důvod, proč detektiva opustit.

Ani Christie, ani Poirot od vydání Stylesu nezaháleli. Agatha Christie představila v románu Tajemný protivník mladé vyšetřovatele Tommyho a Pentličku, zatímco Poirot ožíval na stránkách britského časopisu The Sketch, který si objednal sérii povídek, publikovaných od března 1923 (více o nich o několik stránek dále). Přestože se Christie ještě několik let nepovažovala za profesionální autorku na plný úvazek, s Archiem nezanedbávali nejdůležitější spisovatelskou činnost – důsledně psali do The Bodley Head, aby se ujistili o přesném a včasném vyplacení honorářů (což se ovšem, soudě podle dochované korespondence, jen málokdy dařilo). Také druhý Poirotův román nám je vyprávěn z pohledu kapitána Hastingse který v úvodu nejistě uvažuje, jak co nejlépe zaujmout čtenáře hned od začátku. V tomto případě cesta Calaiským expresem přinesla náhodné setkání, které vyústí v Hastingsův sňatek, ale předtím musí být ještě vyřešeno několik nepochopitelných vražd.

Česky vyšel román poprvé v roce 1932 jako příloha periodika Národní politika. Knižně byl vydán v roce 1975 v nakladatelství Svoboda pod názvem Pozvánka pro Hercula Poirota; obálku navrhl Jaroslav Sůra.

Zatímco v Záhadě na zámku Styles vypráví Christie příběh, který se na konci i přes spoustu falešných stop a klamů ukáže jako přímočarý, jádrem Vraždy na golfovém hřišti je chytrý, ale poměrně spletitý případ. Sama autorka později přiznala, že její rané knihy jsou patrně „zbytečně komplikované, s množstvím zápletek a podzápletek“.22 Možná se zde projevuje, jak obtížný byl pro Christie druhý Poirotův případ, neboť se zdá, že autorka propracovává a rozvíjí svůj styl a ještě odhodlaněji kličkuje, aby zůstávala vždy o krok před čtenářem. Ten se může utěšovat alespoň tím, že se většinou nachází o krok napřed před Hastingsem a dospěje k závěrům, které Hastingsovi unikají, často vinou jeho poněkud krátkozrakých postojů a odmítání klíčových důkazů.

Čtenáře, kteří znají dobrodušného Hastingse z většiny adap-tací, může překvapit jeho misantropická stránka, která se občas objeví i v Záhadě na zámku Styles, ale v tomto románu je mnohem patrnější. Hastings sice s Poirotem bydlí, ale nepanuje mezi nimi žádný dobromyslný a bodrý vztah. Naopak, Hastings se chová spíše defenzivně a odmítavě a často to vypadá, že cítí vůči Poirotovi značnou podrážděnost, i když není vždy jasné, zda bychom měli stát na straně jeho pochybných názorů: „Žena by se podle mě měla chovat žensky. Nemohu vystát ty moderní neurotické dívky, co jsou od rána do večera nevázané, kouří jako fabrika a vyjadřují se způsobem, nad nímž by se červenala i prodavačka ryb na trhu v Billingsgate!“ V době, kdy se s Poirotem znovu seznamujeme, již dokážeme nahlédnout do jeho metod, které se začínají lišit od těch založených na hmotných důkazech ze Záhady na zámku Styles. Nyní je nám řečeno, že „hmatatelnými stopami, jako otisky šlépějí či cigaretovým popelem vcelku pohrdal a tvrdil, že samy o sobě by detektivovi nikdy neumožnily případ vyřešit. Poté si s absurdní samolibostí poklepal na svoji vejčitou hlavu a s velkým zadostiučiněním prohlásil: ‚(…) Malé šedé buňky, pamatujte si, mon ami, malé šedé buňky.‘“

Na přemítání ovšem nezbývá mnoho času, protože kniha míří přímo k hlavní záhadě. Hastings a Poirot cestují do Francie, kam je pozval potenciální klient, aby s nimi osobně projednal naléhavou záležitost. Po příjezdu zjistí, že byl toho rána nalezen mrtvý na golfovém hřišti, probodnutý zezadu. Než je záhada vyřešena, zemře ještě jeden člověk. Poirot při řešení případu hledá pomoc v minulosti, zatímco postavy (a podezřelí) diskutují o nejrůznějších důkazech a jsou při tom odposloucháváni, což vede ke spletité síti podvodů a nedorozumění. V roce 1969 však autor detektivek Michael Gilbert v úvodu k reedici knihy v tomto matení spatřoval kladný rys knihy: „Pokud jste knihu ještě nečetli, vsadím se, že o vrahovi budete pochybovat ještě poslední stránku před tím, než vám bude odhalen. Agatha Christie v této knize použila veškeré své řemeslo, a když je ve formě, nemáte prakticky šanci ji porazit.“23

Podruhé už román vyšel knižně v češtině pod názvem, který mu zůstal dodnes. Toto vydání realizoval Melantrich v Praze 1992, autorkou obálky byla Hana Hejzlarová, o grafickou úpravu se postarala Vlasta Machová.

V průběhu knihy poznáváme další dva hrdiny. Poirotova přítomnost a jeho poněkud záhadné výslechy a vyšetřování dráždí jeho rivala, místního detektiva Girauda, zatímco Hastings se zamiluje do Dulcie Duveenové, které dá přezdívku Popelka. Christie však nebyla tak sentimentální: „Když už musím mít v knize milostnou zápletku, říkala jsem si, mohla bych se Hastingse rovnou zbavit tím, že ho ožením!“ píše ve svém životopise. „Po pravdě řečeno, začínal mi trochu lézt krkem. Mohla jsem setrvat u Poirota, ale neměla jsem zapotřebí setrvávat u Hastingse.“24

Příběh Vražda na golfovém hřišti vycházel nejprve od prosince 1922 v časopise The Grand pod názvem Dívka s úzkostí v očích (The Girl With the Anxious Eyes), knižně vyšel v Británii v květnu 1923. Christie nebyla spokojena s obálkou Tajemného protivníka, proto tentokrát v dopise nakladateli předložila svou představu: „Na obálku navrhuji zelený trávník na golfovém hřišti, hrob a vedle něj tělo muže, z něhož trčí dýka.“25 Návrh, který vybral a schválil nakladatel, ji však natolik rozčilil, že na neshody vzpomíná ve své autobiografii ještě o několik desetiletí později. „Nehledíc k ohavným barvám na něm byla špatná kresba, jež znázorňovala, pokud jsem mohla posoudit, muže v pyžamu, který na golfovém hřišti umírá na záchvat epilepsie.“26 Pro vydání nakonec nakladatel použil jinou obálku, nepochybně i díky Christiiným námitkám proti původní verzi. V důsledku tohoto sporu začala být autorka po třech titulech z její smlouvy na šest knih s nakladatelstvím The Bodley Head velmi nespokojená a stále více odhodlaná od nakladatelství odejít s cílem najít pro svou tvůrčí práci lepší a výnosnější odbytiště.

The Times Literary Supplement považoval román za „nanejvýš komplikovanou záležitost, jejíž rozluštění belgickým detektivem poskytuje čtenáři strhující, velmi neobvyklý tajemný příběh.“27 The Observer označil Christie za favorita v souboji nových autorů detektivek s tím, že „má neobvyklé nadání pro mechanické komplikace“. Jeho recenze také obsahovala varování před takovým talentem: „Bylo by chybou dotáhnout umění zmatení až k bodu, kdy z toho jde hlava kolem“ a že „bloudění ve slepých uličkách může unavit“.28 Nejvýrazněji však na povýšení Christie mezi elitu spisovatelů detektivek po pouhých třech románech upozornila výstižná recenze v Daily Express: „Vražda na golfovém hřišti je jedna z nejlepších detektivek, které jsem kdy četl,“ stálo v ní. „Agatha Christie se jako autorka detektivek řadí ke špičce.“29

První vydání v tzv. „černé řadě“ pochází z roku 2009 (Praha, Knižní klub).

Poirotova pátrání

(sbírka povídek, 1924)

V lednu 1923 už Agatha Christie spřádala plány, které se netýkaly jen The Bodley Head. Na žádost redaktora britského časopisu The Sketch Bruce Ingrama sestavila sbírku povídek s Poirotem, kterou zaslala i agentovi, aby našel vhodná zahraniční periodika pro jejich publikování. Zatímco v The Bodley Head si nebyli jisti, zda pro ně mají povídky nějaký význam, Christie domlouvala jejich časopisecké vydání ve Spojených státech či v Indii a zároveň hledala možnosti, jak co nejdříve ukončit smlouvu se svým dosavadním nakladatelem.30 I když v The Bodley Head přijali její dobrodružný román Muž v hnědém obleku, odmítli rukopis povídky Zjevení (Vision), kterou napsala zhruba před patnácti lety. Strojopis nepublikovaného Zjevení se sice dochoval, ale je velmi nepravděpodobné, že by těchto čtrnáct stran představovalo tentýž text, který zaslala nakladatelství jako potenciální román, i když je možné, že posloužily jako základ pro rozšířenou verzi. Dochovaná varianta začíná nastolením jisté atmosféry („Když noční poštovní vlak do Skotska opustil nádraží St. Pancras, Roden West cítil, jak se ho zmocňuje lehká úleva. Jako by se uvolnil řetěz.“), pokračuje zkoumáním citu našeho hlavního hrdiny k další postavě, Nině, načež příběh sklouzne do oblasti science fiction s přenosy myšlenek, což má sice potenciál dramatických následků, těm se však v příběhu, který působí neúplně, nedostane důkladnějšího prozkoumání ani vysvětlení. Pokud byl právě tento příběh rozšířen a zaslán do The Bodley Head, pak nelze pochybovat, proč ho nepřijali, neboť se zcela liší od předchozích Christiiných románů.31

„Nejlepší věc ve stylu Sherlocka Holmese, jaká byla v poslední době vydána,“ prohlásil The Observer a citace byla použita v inzerci vydavatele.

V roce 1924 pózovala Agatha Christie na fotografiích s dřevěnými zvířaty, která si přivezla z Rhodesie, kam v roce 1922 doprovázela svého manžela Archibalda Christieho na služební cestě k Výstavě britského impéria.

To, že v The Bodley Head odmítli Zjevení, vedlo ke sporu, zda může autorka tuto knihu počítat mezi oněch šest sta-novených smlouvou.32 Ve skutečnosti Christie nikdy nepředpokládala, že by bylo Zjevení někdy vydáno, ale použila ho jako argument, aby si zajistila, že coby jedna ze smluvních knih bude přijata připravovaná sbírka poirotovských povídek.33 Tuto bitvu vyhrála a Poirotova pátrání byla nakonec započítána jako pátá kniha ze šesti. Předcházela tomu ovšem ostrá výměna názorů, když přišla řeč na obsah smlouvy: „Nechci do ní zahrnout filmová, dramatická ani zahraniční práva,“ vyčetla nakladatelství Christie a zpochybnila automatické zařazení těchto práv bez konzultace či dohody na podmínkách.34

V průběhu roku 1923 vyšlo v časopise The Sketch celkem dvacet čtyři poirotovských povídek, a to ve dvou řadách po dvanácti. Jako vypravěč v nich opět vystupoval Hastings a čtenářům nabídly širokou paletu kvality a nápadů. Některé z nich byly skutečnou lahůdkou a v těch nejzdařilejších se objevily záblesky geniálních nápadů, ke kterým se později Christie vrátila a rozpracovala je ve významnějších dílech. Je třeba si uvědomit, že příběhy vyšly v časopisu, který se jinak zabýval lehkými společenskými tématy a módou, a neočekávalo se proto, že prostřednictvím těchto povídek budou otevírány závažné otázky. Za těchto podmínek fungují příběhy velice dobře. I v rámci sbírky si je nejlépe vychutnáte po malých dávkách. Z původní série pro The Sketch bylo pro zařazení do sbírky Poirotova pátrání vybráno pouze jedenáct a sama autorka jich původně navrhovala pouze osm.35 Tři z nich, Dobrodružství Západní hvězdy, Krádež dluhopisů za milion dolarů a Krádež šperků v hotelu Grand Metropolitan, jsou poměrně přímočaré příběhy o krádežích, opírající se vesměs o jednu důležitou záměnu, kterou Poirot bez většího úsilí odhalí. V knize najdeme i povídku Únos ministerského předsedy, která začíná nešťastným tvrzením, že „válka a válečné problémy jsou minulostí“, a v níž se žádostí o pomoc přispěchá k Poirotovi britská vláda. Zajímavá úmrtí nabízí povídky Tragédie v Marsdon Manor, Záhada lovecké chaty a Tajemství egyptské hrobky, které vyústí pro Poirota v uspokojivé případy, i když jeden z nich se opírá o pochybné chápání psychoanalýzy. V roce 1936 byla Záhada lovecké chaty znovu otištěna v několika novinách, tentokrát jako součást série příběhů vybraných Christiinou kolegyní, autorkou detektivek Dorothy L. Sayersovou. Ta příběh uvedla představením Poirota:

Belgický detektiv Hercule Poirot trpí spoustou drobných marnivostí, které okouzlují čtenáře stejnou měrou, jakou dráždí jeho poněkud zkostnatělého anglického přítele, kapitána Hastingse. Rád se vytahuje, rád vykládá o detektivních metodách a ve své ochotě upoutat pozornost veřejnosti předčí kdekterou ženu, což je vlastnost, která správně smýšlejícího britského muže uráží.

Není specialistou v žádném konkrétním odvětví kriminalistiky, používá logiku a schopnost odlišit podstatné od nepodstatného. V tomto příběhu je jeho osobnost mírně oslabena chřipkou a tisane, přesto se mu i tak podaří najít až příliš jednoduché řešení zdánlivě složitého problému.36

Povídka Případ levného bytu působí spíše jako záhada naruby, kdy se Poirot i další postavy snaží zjistit, co stojí za zdánlivě neškodným překvapením, kdy se na mladý pár usměje štěstí při hledání bytu. Christie souhlasila s návrhem svého nakladatele, aby do sbírky zařadil i Zmizení pana Davenheima a Dobrodružství s italským šlechticem, přičemž druhá jmenovaná povídka dostala přednost před jeho dalším návrhem, Případem ztracené závěti. Nakonec však The Bodley Head přimělo autorku k zařazení i tohoto textu („Doufám, že to bude mít obrovský vliv na prodej knihy,“ poznamenala sarkasticky), čímž se vysvětluje poněkud neobvyklý rozsah sbírky jedenácti povídek.37,38 Ve skutečnosti představovaly tři povídky navržené nakladatelem rozumný doplněk – jak Zmizení pana Davenheima, tak Dobrodružství s italským šlechticem nabízejí uspokojivé zvraty (první z nich je zjevně ovlivněna povídkou Sherlocka Holmese Ohyzdný žebrák), a i když je Případ ztracené závěti sám o sobě možná méně významnou povídkou, coby přímočaré dobrodružství obsahující jen velmi málo dedukce přináší na závěr této sbírky elegantní oddechový moment. Osobní preference Agathy Christie se ne vždy shodovaly s preferencemi jejích recenzentů a čtenářů, z nichž někteří zastávali názor, že povídky v této sbírce jsou ve skutečnosti slabší než ty vynechané, které se postupně objevily v různých výběrech v USA a nakonec z nich o půl století později vznikla sbírka Rané případy Hercula Poirota, která zajistila, že se na trhu před Vánoci včas objeví nová kniha Agathy Christie.39

Poirotova pátrání vyšla poprvé česky v roce 1929 v Praze u Českomoravských podniků tiskařských a vydavatelských, obálku ilustroval Alois Ludvík Salač.

Pro knižní vydání bylo v původních příbězích provedeno jen relativně málo změn a na obálku na základě Christiina návrhu umístili Poirotův portrét z The Sketch.40 Pro sbírku navrhl nakladatel dva názvy, Šedé buňky pana Poirota (The Grey Cells of M. Poirot), jak zněl zastřešující název pro vydávání příběhů v The Sketch, a Poirotova pátrání, přičemž Christie dala přednost druhému z nich. Povídku Krádež šperků v hotelu Grand Metropolitan zařadili pod původním autorčiným názvem, i když byla pro potřeby časopisu přejmenována na Podivné zmizení perel Opalsenových (The Curious Disappearance of the Opalsen Pearls). Nakladatelství The Bodley Head si sice vyžádalo přepracování textu Tajemství egyptské hrobky, ale konečné změny byly poměrně drobné, zahrnovaly dodatečný text, který upevňuje Poirotovu zjevnou víru v nadpřirozenou moc, a delší diskuzi s podezřelými v Egyptě. Do povídky Krádež dluhopisů za milion dolarů bylo proti časopisecké verzi přidáno několik detailů o setkání Poirota se snoubenkou jeho klienta, v Tragédii v Marsdon Manor byl více rozveden způsob vražedného činu a několika významnými změnami proti verzi z The Sketch prošla povídka Zmizení pana Davenheima, kde byly odstraněny některé detaily týkající se Poirotovy podrážděnosti, když dojde na prach a drobky. V převodu do knižní verze zmizelo také několik poněkud krutých rysů postav. V této záhadě se Poirot vsadí s Jappem, že se mu podaří případ vyřešit, aniž navštíví místo činu. Když se zdá, že Poirot prohrává, Hastings i Japp vtipkují na jeho účet ve větší míře právě v The Sketch. V časopise Hastings původně říká: „Odpověděl jsem, že v tomto případě si Poirot může za svůj osud rozhodně sám a že není třeba, aby si to Japp vyčítal.“ Japp souhlasí:

To je pravda. Rozhodně si o to řekl. Svá nejlepší léta má už samozřejmě za sebou, ale v mnoha ohledech to stále je bystrý stařík. Ale v případě, jako je tenhle, je mimo. Nicméně si docela fandí, že? Myslí si, že na světě není nikdo lepší než Hercule Poirot!

Snad aby se postavy nečervenaly, byl tento rozhovor v knize odstraněn. Povídky v Poirotových pátráních ukazují neustále se vyvíjející charakteristiky jak Poirota, tak i Hastingse, kteří spolu sdílejí podnájem a občas je vyruší jejich bytná (v tomto okamžiku nejmenovaná, ale jinde se ukáže, že šlo o paní Pearsonovou). V Dobrodružství Západní hvězdy je to Poirot, kdo na rozdíl od Hastingse pozná filmovou hvězdu, zatímco v románu Vražda na golfovém hřišti dochází k opačnému scénáři, což ukazuje, že jeho vědomosti o populární kultuře jsou proměnlivé – a dozvídáme se také, že jak on, tak Hastings pročítají časopis Klípky ze společnosti. Vztahy mezi nimi jsou stále čas od času napjaté, například v Tragédii v Marsdon Manor věnuje Hastings Poirotovi chladný pohled po jeho vtípku na téma zájmu o krásné ženy, neboť Hastingsova citlivost ho občas zbavuje smyslu pro humor, zejména když ho popichuje inspektor Japp.

Souborně vyšly povídky v češtině naposledy ve sbírce Hercule Poirot: Povídky (Knižní klub, Praha 2016, obálku navrhl Emil Křižka).

Knize se po vydání v březnu 1924 dostalo dobrého přijetí. The Observer zdůraznil, že povídková forma může být pro autora detektivek ještě obtížnější a že Christie ve svých pokusech uspěla a znovu se ukazuje jako „prvotřídní autorka detektivek“. „Všechny [povídky] mají vynalézavou pointu,“ stálo v recenzi, „a pokud je pan Poirot neomylný a dráždivě vševědoucí, no, takový už je úděl detektivů v beletrii.“41

vlevo: První vydání v „černé řadě“ Knižního klubu pochází z roku 2001, autor obálky neuveden.

vpravo: Obálka zatím posledního knižního vydání (Kalibr, Praha 2022).

Vražda Rogera Ackroyda

(román, 1926)

V životě Agathy Christie se začalo opakovaně objevovat jedno téma, které v polovině dvacátých let motivovalo některá její rozhodnutí – problémy s daněmi. Nyní již jako uznávaná autorka vedla v srdečném tónu korespondenci s finančním úřadem, který se začal zajímat, kam přesně putují její výdělky. Ukázalo se, že sama Christie o tom neměla přesnou představu – občas dostala šek, který si nechala proplatit a peníze utratila. Finanční úřad to spíše pobavilo než rozhořčilo, ale doporučil jí, aby své finanční záležitosti brala vážněji. Následkem toho Christie znovu navštívila literární agenturu Hughese Massieho (poprvé se tam přišla poradit ještě před vydáním své první knihy) a setkala se s mužem, který ji poté zastupoval po zbytek její kariéry – Edmundem Corkem. „Zřejmě se náležitě zhrozil, jak jsem nezasvěcená,“ napsala později, „a byl ochoten v budoucnu vést mé kroky.“42

Obálka prvního a druhého českého vydání (Českomoravské podniky tiskařské a vydavatelské, Praha 1930; resp. Novina, Praha 1934), ilustrovaná Aloisem Ludvíkem Salačem, se shodovala.

Jedním z prvních takových kroků byl odchod Agathy Christie od nakladatelství The Bodley Head, když se vydáním knihy Tajemství Chimneys (1925) naplnila její smlouva na šest knih, a přechod k vydavateli, který jí mohl nabídnout lepší podmínky. Volba padla na společnost William Collins, Sons & Co. (nyní HarperCollins), která zůstala jejím vydavatelem dodnes. Collins zcela jistě nemohl uvěřit svému štěstí, když mu Christie jako první rukopis dodala knihu Vražda Rogera Ackroyda, román, který zastínil vše, co do té doby napsala, a který je považován za jedno z nejlepších děl detektivní literatury vůbec.

Prvek překvapení, který se nakonec ukáže jako středobod románu Vražda Rogera Ackroyda, navrhli Agatě Christie nezávisle na sobě dva lidé – její švagr James Watts a lord Mountbatten, ačkoli podobnou lest použila již v románu Muž v hnědém obleku. Nicméně i když je tento zvrat chytrý sám o sobě, největší uznání si zaslouží skutečnost, že Christie našla způsob, jak ho zrealizovat. Zpočátku to vypadá na jednoduchou záhadu – bohatý podnikatel je nalezen zavražděn ve své pracovně v domě nedaleko vesnice, kam se Poirot uchýlil se záměrem pěstovat tykve. Jeho odchod do důchodu je však tímto případem přerušen. Při vyšetřování se k němu nepřidá Hastings, ale jeho nový soused, doktor Sheppard, žijící se svou sestrou Caroline, nezapomenutelnou postavou, která během rozplétání záhady žije vesnickými klepy. Christie měla tento svůj výtvor ve velké oblibě, podle jejího popisu to byla „zakyslá stará panna, zvědavost sama, která všechno ví, všechno slyší; dokonalá domácí detektivní služba“ a zároveň připustila její vliv na pozdější vznik slečny Marplové, která debutovala v roce 1927 v povídce Úterní klub.43,44 Přítomnost doktora Shepparda v roli vypravěče nám umožňuje se znovu seznámit s (v očích britské společnosti) podivínským Belgičanem i s jeho zvláštnostmi. Když doktorovo poklidné zahradničení přeruší tykev letící z detektivovy strany plotu, popisuje Sheppard sousedovu „vejčitou hlavu, částečně porostlou až podezřele černými vlasy, dva mohutné kníry a pár všímavých očí“ a pak mu zkomolí jméno (pan Porrott) na znamení toho, že Poirotova sláva ještě nedosáhla takových výšin, jak by si sám možná představoval. Sheppard rozhodně podceňuje Poirotovy schopnosti a my tak můžeme bezprostředně sledovat jeho překvapení nad tím, že tento detektiv dokázal poskládat dohromady pravdu o této záhadě. Vyprávění nám umožňuje nahlédnout na Poirotovy metody novým způsobem, doktor působí sympatičtěji než Hastings, ale jeho náchylnost k charakterovým vadám brání tomu, aby se z něj stal vhodný kandidát na dlouhodobé přátelství s detektivem.

Potřetí vyšel román společně s titulem Pět malých prasátek v rámci souboru Pan Poirot se vrací (Mladá fronta, Praha 1976, obálku s použitím ilustrace Karla Teissiga navrhl Jiří Svoboda).

Obálka čtvrtého českého vydání (Knižní klub, Praha 1993; autorka Hana Blažejová, grafická úprava Roman Řepa).

V „černé řadě“ Knižního klubu vyšel román dvakrát, podruhé v roce 2011; autor obálky Miloslav Disman.

V době svého vydání v květnu 1926 vyvolala Vražda Rogera Ackroyda řadu diskuzí o „pravidlech“ detektivní literatury, zejména o tom, zda hrála Agatha Christie se svými čtenáři fér či nikoli.45 Christie nad tímto argumentem přemítala ještě mnoho let, ale vždy se uklidňovala, že čtenáře spíš svedla na falešnou stopu, než aby je oklamala. „Mám určitá pravidla. Nesmí ode mě zaznít žádné lživé slovo. Kdybych napsala ‚Paní Armstrongová šla domů a přemýšlela, kdo spáchal vraždu,‘ a přitom ji spáchala ona, bylo by to nefér. Ale není nefér něco vynechat.“46

Recenze samotné knihy byly převážně pozitivní, ale obecně naznačovaly jisté rozpaky nad povahou řešení, považovaného vesměs za mimořádně chytré, ale zároveň potenciálně problematické, což vyvolávalo otázky, zda budou všichni čtenáři s autorčinými kličkami spokojeni. Nicméně během desetiletí, která od vydání knihy uplynula, se pověst tohoto románu jen zlepšovala a v roce 2013 ho Asociace autorů detektivek (Crime Writers’ Association) označila za nejlepší detektivní příběh všech dob. Rozuzlení je obecně hodnoceno jako mistrovské a uspokojující, zklamání může přinést jen těm, kteří se cítí dotčeni, že je Christie tak skvěle nachytala. Bystrý čtenář má k dispozici veškeré šance k odhalení identity vraha, pokud se dokáže oprostit od předsudků o žánru a jeho formě. Vzhledem k jeho struktuře se o románu hojně diskutovalo a spisovatel Pierre Bayard věnoval rozboru záhady celou knihu s názvem Kdo zabil Rogera Ackroyda? (Who Killed Roger Ackroyd?), v níž modeluje fascinující alternativní teorii ohledně pachatele, kterou tu ovšem nebudeme prozrazovat.

V kontextu vývoje Christie coby autorky můžeme knihu vnímat jako příklad její neustálenosti v oblasti kriminálního žánru. Své výtvory popisuje jako „něco na půl cesty mezi křížovkou a honem, při němž se můžete vydat po stopě, zatímco jste pohodlně usazeni doma v křesle“, ale samotné záhady se i v tomto raném období neustále měnily.47 Navzdory vnímanému klišé v její tvorbě, kdy se ve více příbězích vrací ke stejným rámcovým scénářům a lokacím, se nikdy nespokojila jen s přepracováním stejných dějových linek a postupů pouhou výměnou jmen a motivů. Vychutnávala si výzvy, které tato forma nabízí, což z ní činilo sofistikovanější spisovatelku, než za jakou ji mnozí považují. Čtenář sice může po přečtení románové anotace nabýt dojmu, že půjde o opakování témat z prvních dvou poirotovských románů, ale nakonec zjistí, že nemohl být dále od pravdy.

Vražda Rogera Ackroyda je dnes všeobecně považována za mistrovské dílo Agathy Christie, možná právě díky kombinaci jejích tradičních postupů, které se zde objevují, a překvapivého rozuzlení. Christie byla skutečností, že se jedná o její dosud největší úspěch, rozhodně potěšena, ale ve své autobiografii přiznává, že ji mate, že se o této knize mluví a čte se ještě po mnoha letech. Ačkoli ji sama autorka na dotaz v roce 1972 zařadila mezi desítku svých nejlepších knih, spisovatel Julian Symons v roce 1975 tvrdil, že nebyla touto knihou nijak zvlášť nadšená, když prohlásil, že „jakmile se začne mluvit o Vraždě Rogera Ackroyda, říká: ‚Ach bože, jistě jsem napsala i něco lepšího!‘“48

vlevo: Obálka prvního českého vydání (Knižní klub, Praha 2001). Podruhé vyšlo v tomtéž nakladatelství v roce 2008 se stejnou obálkou, autorka návrhu Jana Šťastná.

vpravo: Zatím poslední, čtvrté české knižní vydání (Kalibr, Praha 2019).

Velká čtyřka

(román/povídky, 1927)

Nakladatelství Collins bylo kvalitou i přijetím první knihy Agathy Christie vydané pod jeho hlavičkou velmi potěšeno. Proto v něm nepochybně zavládlo znepokojení, když spisovatelka po rozpadu manželství zmizela, a možná i – neoficiálně – nadšení, poté co se objevila, což se neobešlo bez mimořádné publicity. Příběh zmizení Agathy Christie v prosinci 1926 vzbudil v průběhu let intenzivní pozornost spisovatelů ze všech oblastí non-fiction i beletrie, ale fakta mluví jasně. Po smrti matky na počátku roku 1926 a následném rozpadu manželství s Archiem opustila Christie dům, v němž bydleli, a uchýlila se do hotelu The Swan Hydropathic v Harrogate, kde přebývala pod pseudonymem ovlivněným jménem manželovy milenky. Zdá se pravděpodobné, že Agatha zažila určité zhroucení. „Vdala jsem se ve čtyřiadvaceti a jedenáct let jsme byli velmi šťastní,“ vzpomínala později. „Pak moje matka zemřela velmi bolestivou smrtí a manžel si našel mladou ženu. No, člověk si nemůže sám psát svůj osud. Váš osud si vás najde.“49