Přeložila Anna Křivánková

Poznámka redakce: Názvy kapitol vycházející z básně Havran
od E. A. Poea byly pro potřeby románu volně
upraveny překladatelkou.

ONE BOSSY PROPOSAL

Copyright © 2022. ONE BOSSY PROPOSAL by Nicole Snow

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2024

ISBN 978-80-249-5474-5

Obsah

O KNIZE

I: Ve chvíli rozjímání (Dakota)

II: Báje zapomenuté (Lincoln)

III: Pouze to a víc už nic (Dakota)

IV: Na podlahu padá stín (LINCOLN)

V: Zde už nemá jména víc (Dakota)

VI: Půlnoc bědná (Lincoln)

VII: Opeřenec neobratný (Dakota)

VIII: Neposedné flirtování (Lincoln)

IX: Do hloubi srdce (Dakota)

X: Přede mnou tma (Lincoln)

XI: Neúnavné škádlení (Dakota)

XII: Marně svou si hlavu lámu (LINCOLN)

XIII: Pták, či ďábel? (Dakota)

XIV: Mdlý žár osamocených (Lincoln)

XV: Nejisté zašustění (Dakota)

XVI: Vzrušená mysl (Lincoln)

XVII: Hrůzy dosud nepoznané (Dakota)

XVIII: Lenoro? (Lincoln)

XIX: Venku tma a pranic víc (Dakota)

XX: To břemeno přesmutné (Lincoln)

XXI: Vytrvalé lákání (Dakota)

XXII: Havran časů minulých (Lincoln)

XXIII: Havran praví (Dakota)

XXIV: Celou svou duší (Lincoln)

XXV: Fortunato a já (Dakota)

XXVI: Napořád (Lincoln)

O KNIZE

Neznámí muži dělají bláznivé věci, když jim vyfouknete poslední skořicovou rolku.

Někdy se rozzuří, že jste měla tu drzost ukrást jeho převzácnou sladkost.

Někdy vám nabídne absurdní sumu, aby ji od vás koupil.

A někdy – poté, co zadupe do země veškerou vaši víru v lidstvo – zjistíte, že je to váš nový šéf.

Nedělám si legraci.

Zradila mě má slabost pro sladké a Lincoln Burns představuje sakra drsný cukrový rauš.

Studený čumák. Obří ego. Starý mládenec, který „není“ na romantiku.

A zmínila jsem se o tom, že ten miláček vlastní módní impérium, se kterým se chystá proniknout do svatebního světa?

No, tak vlastní. Mně se ze svateb zvedá žaludek od té doby, co mi můj ex nadělal ze srdce fašírku.

Instinkt mi velí vzít nohy na ramena.

Jenže hlavní slovo mají peníze a Lincolnovy nadité kapsy mluví za vše.

Nabídka obřích prémií mě naláká do jeho světa.

A naše ostré hádky se mění v intenzivní flirtování.

Jeho tajemství mě dráždí tím nejhorším možným způsobem.

A pak přijde jeho druhá nabídka.

Předstírej, že jsme zasnoubení. Usmívej se na hezkých fotkách, jako bychom si byli souzeni. Oblékej se, jako bychom se opravdu měli brát.

Sakra, kéž by na sobě měly skořicové rolky varování.

Ze začátku jen lepivě sladká slast a pak bác, zamiluješ se do šéfa z pekel…

I: Ve chvíli rozjímání (Dakota)

Slunce se zabodává do Seattlu jako meč cílící na mé osobní chmury.

Jsem rozlítostněná a mám hlad, což je nebezpečná kombinace.

Přesně před rokem jsem pohřbila své srdce a s ním i toho zmetka, který ho protáhl bahnem, polil benzínem a spálil na malý zčernalý uhlík. Připadá mi to jako věčnost.

Některé věci lze přejít jen s vypětím všech sil.

Některé věci nikdy nezapomeneš.

Dost sebelítosti, Dakoto, říkám si. Je ti bez něj líp. Jsi daleko od domova, hozená doprostřed nového života.

Pomůže i pohled do vitríny v pekárně slibující náramné obžerství.

Pravda. Musím začít znovu. Jakkoliv.

Nechala jsem za sebou stísněnost a výčitky maloměsta. Příští měsíc mám pohovor kvůli práci, která je fakt top, a pokud ji nedostanu, budu to zkoušet, dokud nenajdu něco, kde mi budou platit jako velký holce a dají mi skutečnou šanci uplatnit moje básnické střevo.

Nebýt mého dramatického slzavého útěku, který se konal minulé léto, nestála bych tady v Seattlu a doslova neslintala nad lahůdkami naditými cukrem, které jako by čekaly jen na mě.

Měla bych taky mnohem méně času věnovat se psaní a stále ještě bych dělala poskoka v tom jednopokojovém kumbálku, který ze všech sil předstíral, že je marketingová agentura.

Ať žije lámání srdcí.

Ať žije Jay Foyt.

Jeho hloupost mi nastartovala úplně nový život.

„Máte hlad, nebo jen obdivujete zboží?“ Nad vitrínou se s holčičím zahihňáním vynoří baristka.

„Hm? Jé, promiňte.“ Sakra, Dakoto, soustřeď se na přítomnost. „Vzala bych si regisku a malé karamelové nirvána latté?“

„Už se to nese!“ Usměje se a kleštěmi zvedne obří skořicovou rolku utopenou v cukrové glazuře. Je tak masivní, že snad přesahuje do sousední časové zóny. „Máte štěstí, slečno, ulovila jste poslední! Dnes jsme jich moc neměli. Představte si, že ráno nedodali skořici!“

Jaká klika.

Kéž by se jen moje štěstí ohledně pečiva přeneslo i na jiné věci. Mohlo by mi třeba přihrát výherní losy v loterii nebo nějaké hlavouny z vydavatelství s doutníkem v puse, co by se nadšeně ujali mé poezie. Spokojila bych se i s decentním chlápkem na Tinderu, který by mě pět vteřin po setkání nezkoušel dostat do postele.

Ne, to bych asi chtěla moc.

Dnes štěstěna plní potměšilá přání. Přináší poslední kupičku lepivé skořicové sladkosti z vitríny a zároveň dvacet deka extra tuku do obou stehen. Něčím se ale přece začít musí, ne?

Dojdu ke kase a platím.

„To jsem ráda, že jsem ji stihla ulovit, než vám došly,“ říkám a protahuji kartu platebním terminálem. „O to víc si ji vychutnám.“

„Jak to, že došly?“ zahřmí mi za zády hluboký hlas. „Chodím sem od Vánoc třikrát do týdne přesně v tuhle dobu. Nikdy vám nedošly.“

No tohle.

A to jsem myslela, že já mám den blbec…

Otáčím se zpět k vitríně, abych se koukla, co za zlobra to vylezlo z močálu a hysterčí kvůli chybějící skořicové rolce.

„Promiňte, pane, ale ta dáma před vámi právě koupila poslední,“ říká baristka s nešťastným výrazem ve tváři. „Máme teď takový divný výpadek v dodávkách skořice.“

„Takže mi chcete říct, že v tomhle obchodě není žádná další podělaná regiska?“ Chlap je vysoký, svalnatý a vzteky bez sebe.

„No není. Jak jsem říkala… výpadek skořice.“ Baristka se omluvně usměje a výmluvně pokyne hlavou směrem ke mně. „Obávám se, že dneska dál doskočilo jiné ranní ptáče. Ale jestli chcete přijít zítra, jednu vám schováme.“

Zlobr se otočí a sekne po mně pohledem, oči jako dva smrtící paprsky. Zachraň se, kdo můžeš.

Jasně, zjevně má náturu průměrného zlobra, ale co se vzhledu týče, máme tu anti-Shreka. Možná i sexy Shreka, kdyby měl Shrek břišní svaly a opálenou pleť místo té svojí kapustově zelené.

Dech mi vázne v hrdle.

Nejspíš jsem ještě nikdy neviděla oči v barvě medové whisky třpytící se v ranním světle.

Kdyby neprskal jako nějaký vzteklý rosomák, možná bych na něj dostala ještě větší chuť než na tu rolku, co svírám v ruce. Ocelový chlad jeho očí nádherně kontrastuje s jeho tmavými vlasy, podmračeným obočím a čelistí tak ostrou, že obyčejní smrtelníci blednou závistí.

Může mu být něco kolem třiceti. Ve tváři působí mladě a zkušeně zároveň.

Ostré úhly té tváře ladí s jeho tělem. Svaly má jako bývalý zadák a oblečení jako by právě přišel z natáčení Kravaťáků.

Koktejl hříchu v balení od Gucciho.

Jako vystřižený ze snění o temných sexy upírech, jakému se oddává každá žena – nebo možná jenom já.

Tak už to prostě bývá, když jste z rodu Poeových, třebaže Edgar Allan je jen hodně, hodně vzdálený příbuzný.

Každopádně při pohledu na výraz toho chlapa přemýšlím, jestli si k snídani lokl horoucího hrubiánství. Začínám si uvědomovat určitý vzorec v ulicích tohohle města. Co se to se Seattlem děje, že produkuje mrzouty připomínající bohy sexu?

Nějaká chemie v dešťové vodě?

A bude hůř. Tyčí se nade mnou jako dokonalý obraz ukřivděného chlapáka, který si osobuje právo řvát na celý svět, kdykoliv mu odmítá padnout k nohám. Přestože je až otravně úchvatný a jeho oblek pravděpodobně stál tak půlku mého ročního platu, nedá mi to a přemýšlím. Co přiměje chlapa rozčílit se tak, že dští oheň a síru jen kvůli tomu, že si nemůže dopřát svůj ranní cukrový rauš?

Jako jo, jsem ochotná uznat, že regisky jsou lahodné skoro k zešílení. Skoro.

Cítím na sobě Hádův upřený pohled, ale stejně jen protočím panenky a obejdu pult, abych počkala na objednané kafe.

Ta vzdálenost mi teď přijde sakra vhod.

Chlap asi minutu bručí, pak zabodne kartu do terminálu a následuje mě k pultu.

A sakra.

Přece mě nebude konfrontovat.

To by neudělal. Do háje, už stojí přímo u mě.

A pořád se mračí, jako bych mu zabila prvorozeňátko.

Vytáhne z kapsy peněženku, otevře ji, vyloví krásnou novou bankovku a podrží ji přede mnou konečky prstů, jako by na konci hořela.

„Padesát dolarů,“ zavrčí sexy Shrek.

„Cože?“

„Padesát dolarů. Dám vám za ni pětkrát tolik. Jako odškodné.“

„Co?“ Zamrkám. Slyším ta slova, ale nechápu je.

Ukáže na bílý papírový sáček v mé ruce, v němž se skrývá můj osobní malý kousek nebe. „Vaši rolku, dámo. Koupím ji.“

„Počkat, to… to tu moji skořicovou rolku tolik chcete?“

„Neřekl jsem to snad? A je to regiska,“ opraví mě ostře. „Nic vám to neříká? Pečivo, pro které stojí za to umřít? Podle originálního receptu z Heart’s Edge schváleného tím popáleným týpkem, co o něm všude psali a točili reportáže, a teď dokonce hraje ve filmech?“

Zasměju se. To je přesně to, co reklamy Sladšího zrnka říkají o nadpozemsky dobrých regiskách, výrobku Clarissy a Ley Regi-
sových, dvou milých majitelek obchodu se sladkostmi na maloměstě, které před pár lety proslavilo jakési šílené drama.

„To je fuk,“ odsekne. „Chcete udělat ten obchod, nebo ne?“

„Měl byste pracovat v reklamě,“ odvětím uraženě. „O to vám jde? Máte tu nějakou tajnou marketingovou akci?“

Zatajím dech. To by vlastně vysvětlovalo, proč se ten skvěle oháknutý panák tolik rozčiluje kvůli něčemu tak běžnému.

A taky dnes uplynul právě rok od nejpotupnějšího dne mého života.

Potřebuju tu rolku, tak jako potřebuju věřit, že na světě existuje aspoň kousíček něčeho dobrého. A jaký psychopat by kupoval něčí skořicovou rolku za pětinásobek její hodnoty?

„Vypadám jako komik?“ zavrčí a naštvaně zakoulí očima. „Padesát dolarů. Snadné peníze. Obchod.“

„Chlape, vy jste blázen,“ zašeptám v odpověď.

„Slečinko,“ štěkne ještě o chlup vynervovaněji, „ujišťuji vás, že nejsem. Musím tu rolku mít a jsem ochotný za ni pořádně zaplatit. A vy ty peníze zjevně potřebujete o hodně víc než já.“

Zamračím se na něj, až mě zabolí obličej.

Jasně, jen mi vetři sůl do rány, proč ne? Nejspíš bych se měla rozplývat nadšením, že je Vaše sladkostmi posedlé Veličenstvo ochotné snížit se a mluvit s „obyčejným lidem“.

„To by ale byla krása, Vaše cukrové Veličenstvo. A co dostanu za jablečný koláč? Laptop?“ Zavrtím hlavou.

Jeho zamračený výraz, z něhož je patrné, že mě má tak akorát po krk, ještě zintenzivní.

„Dakota!“ zavolá baristka moje jméno a postaví na pult kelímek.

Super. Konečně šance opustit tenhle blázinec a vrátit se do jarního poklidu, kde kytičky kvetou, ptáčci zpívají a nikdo nezačíná válku kvůli nedostatku skořice.

Vezmu kávu a vykročím k východu.

„Počkejte!“ vykřikne sexy Shrek. „Dakoto!“

Bože.

Moje jméno by z úst cizích chlapů nemělo znít tak drsně sexy. A hlavně ne od chlapa nabízejícího neznámým lidem nesmyslné částky za jejich pečivo.

Vím, že toho budu litovat, ale zastavím se a pohlédnu mu do očí.

„Co je?“ syknu.

„Ještě jsme neskončili.“

„Jasně. Protože jsme nic nezačali. Obchod nebude,“ odseknu a zas se otočím.

Tak jo. Předtím jsem si jen chtěla zacpat pusu něčím sladkým. Teď už je to jinak – potřebuju tuhle zatracenou skořicovou rolku jako kyslík.

A jestli při tom naštvu tu nejvíc sexy věc, co kdy vylezla ze zlobřího doupěte, aspoň se budu mít čemu ve stáří zasmát.

Jak jsem slíbila baristce, maximálně si tu rolku vychutnám a utopím v ní trochu ze své mizérie, protože teď je čas si připomenout, že je na čase žít lepší život. Což očividně zahrnuje i to, že mě fešní pronásledovatelé budou prosit, aby mi mohli cpát peníze.

„Počkejte. Já ji opravdu potřebuji víc. Přísahám,“ vyhrkne, chytí mě za rameno a otočí mě k sobě.

Shodím jeho ruku, dvojnásob naštvaná a rozhozená.

„Zbláznil jste se? Ještě jednou na mě sáhnete a obviním vás z loupeže. Je to skořicová rolka, člověče. Uklidněte se a přijďte zítra, až je zas budou mít.“ V panice do sebe klopím kávu a vyrazím ze dveří.

Sexy stalkerem Shrekem to ani nehne.

Pronásleduje mě ven do slunečních paprsků Seattlu, kde opět nabírám dech.

„Sedmdesát pět!“ vykřikne za mnou.

„Cože?“

„Sedmdesát pět dolarů!“

„Hm. Ne.“ Rázuju ke stojanu na kola, jednou rukou odemykám to své a v druhé se snažím udržet kávu a rolku.

„Rovnou stovku!“ křičí za mnou.

Ježíši. Jak vysoko to hodlá šponovat?

„Sto padesát!“ zavolá o dvě vteřiny později.

Brada mi doslova padá na zem. Zamrazí mě. Začínám se obávat, že opouštíme vody neškodné excentričnosti a míříme k patologickému šílenství.

Částečně si přeju, aby mluvil dál, protože je to lepší, než kdyby se mě pokoušel unést do svého doupěte zla. Představuju si něco jako starý sklad narvaný od podlahy po strop krabicemi od skořicových rolek.

Zasunu latté do držáku na řídítkách a nasednu na kolo. „Fakt jste mi právě nabídl sto padesát dolarů za skořicovou rolku?“

Počastuje mě ledovým pohledem, jako by věděl, že mě dostal a že teď přijmu jeho bizarní návrh.

„Není zač. Můžete si zavolat Uber a ještě vám zůstane slušné kapesné.“

Sjedu ho odshora dolů a záměrně setrvám pohledem na jeho naleštěných kožených botách. Být to někde jinde a někdy jindy, dala bych si pořádný lok latté a poprskala mu boty, ale… to už není můj styl.

Mám svoji důstojnost. A plánuju jí mít ještě o něco víc, až se odsud bezpečně dostanu.

„Asi vás to šokuje, ale ne všichni z nás se klaní mamonu, králi Mide,“ řeknu.

„Co tím myslíte?“ odfrkne si a srovná široká ramena.

„Že jste cvok. Fakt blázen.“ Sjedu mu pohledem k zápěstí, protože mě vážně napadne, že tam uvidím náramek z nemocnice.

„Nejsem. Copak jste nikdy neměla regisku? Nejvýznamnější seattleští gurmáni o ní říkají… jak to jen bylo? Chuťový orgasmus nejvyššího kalibru?“

Cukají mi koutky. Ze všech sil se snažím nevybuchnout smíchy.

„Chlape, já s vámi odmítám probírat chuťové orgasmy.“

„Nechápete, o co tu jde,“ odvětí příkře. „Pomozte mi a pomůžete i sobě, slečno Dakoto. Už nikdy se nemusíme vidět a vy budete o tři stovky dolarů bohatší.“

„Tři… stovky?“ vyslovuji pomalu a otevírám ústa dokořán.

„Slyšela jste mě.“ V očích se mu leskne naděje a vítězství. Sahá po peněžence.

Zůstaň silná.

Neviditelný kříž.

Svěcené latté.

Nenech se svést Luciferem.

„Vidíte, tím si moc nepomáháte. Jen dokazujete, že jste blázen.“ Opatrně ho sleduju. Možná ten oblek přece jen ukradl na útěku z blázince.

To by ostatně bylo nejpravděpodobnější vysvětlení celé situace.

Vlastně je to o dost méně děsivější varianta než ta, že chlapi, co vypadají jako milionáři, tráví čas vykupováním cukrovinek od neznámých kolemjdoucích.

„Pět set dolarů, k čertu!“ zařve. „Poslední nabídka.“

Div jsem si nevyvrátila čelist.

Jako fakt pět set babek?

To je víc, než měsíčně splácím na studentských půjčkách. Půlka mého nájmu. Jsem připravená upsat svou duši, ale mé prsty sevřou sáček pevněji a přimějí mě ke statečnosti.

Dnes ne, kavárenský satane.

Zkroutí rty v prosebném úsměvu, který působí až komicky.

Sakra. A shodou okolností ho tenhle úsměv a štěněcí oči dělají ještě víc sexy. Tyhle typy obličejů by na sobě měly mít varování.

„Vidím, že vás to zaujalo,“ zašeptá.

„Myslíte?“

„Poklesla vám brada,“ odpovídá, čímž mi připomíná, že mi pohledem visí na rtech. Vůbec nevím, co s tím. Přikročí ke mně a natáhne se pro sáček, očividně se snaží mít navrch.

„Počkat, ne! Řekla jsem, že ne, cvoku.“ Nelíbí se mi, jak ležérně narušuje můj osobní prostor. A taky mám ten otravný zvyk nenechat si už od nikoho nic líbit. Obzvlášť ne po tom, co se stalo vloni.

Ale taky je tu ten slaboučký hlásek, který kdesi na pozadí mé mysli vříská, že tenhle chlap není o nic lepší než Jay.

Jen je bohatší, silnější, hezčí a pravděpodobně arogantnější.

To, že tahle regiska dnes nepadne do jeho pracek, bude malá výhra Dakoty Poeové proti lidstvu. Proti každému hrubému chlívákovi, který kolem sebe mlátí egem jako kyjem.

„Jsem zcela příčetný. Prostě jen potřebuju tu rolku. A nemůžu odejít s prázdnýma rukama,“ říká mi.

„Víte, dneska jsem se vzbudila s chutí psát. Ale fakt jsem nečekala, že mi osud přihraje inspiraci od někoho takhle šíleného.“

„Nevím, co tím myslíte, ale potřebuju tu rolku a vy zase potřebujete peníze. Dohodneme se?“

„Proč mě vůbec udivuje, že nerozumíte své mateřštině? Jste jeden z těch, co si ve škole zaplatili osobního šprta, aby za ně řešil známky?“

Propálí mě pohledem rozezleného býka.

„Dávejte si pozor, slečno hubatá. Nic o mně nevíte. Uzavřeme ten obchod a rozejděme se, už kvůli našemu krevnímu tlaku.“ Věnuje mi pomalý, zkoumavý pohled. Klouže mi očima po těle způsobem, ze kterého mrazí. „Jezdíte na kole. Neříkejte, že by se vám pár stovek dolarů nehodilo.“

„Anebo můžu být tak v balíku, protože mám eko firmu a musím podle toho vypadat,“ opáčím. „Jízda na kole navíc pomáhá upustit páru. Taky byste to měl zkusit.“

Zamračí se a zas hmátne po mém sáčku.

V poslední chvíli uhnu a plácnu ho přes ruku.

Tak, to byla poslední kapka.

Přimhouřím oči a zpražím ho pohledem. Sáhnu do sáčku a vytáhnu ještě teplou rolku. Pomalounku z ní ukousnu obrovské sousto.

Žvýkám tak hlasitě, jak jen dovedu, a moje mlaskání se podobá tlukotu válečného bubnu. Vyloudím ze sebe to nejorgastičtější zamručení, jaké kdy splynulo z mých rtů. Pak upustím označkovanou rolku zpět do sáčku, olíznu si prsty a ruce si jednoduše otřu o přední stranu kalhot.

„Vidíte? Ne všechno je na prodej. Žádný obchod nebude.“

Bože.

V životě jsem už viděla pěknou řádku sobeckých chlapů, ale tenhle bere hlavní cenu – nebo spíš nebere rolku, protože mu ji nedám. Dětinský vztek, který mu vře pod kůží po tom, co jsem mu dala nad slunce jasně na srozuměnou, že tuhle rolku nedostane, by k smrti vyděsil i ty nejotrlejší učitele z mateřské školy.

Zatne čelist.

Hnědé medvědí oči mu najednou planou jasněji, palčivěji, hlasitěji. Slyším, jak mě proklínají až do sedmého kolene.

Tohle není fér.

Takhle doběla rozpálený je stokrát rajcovnější, než se zdál na první pohled. Zadívá se na mé rty a na jednu napjatou vteřinu se zastaví.

Jeho zrak na mně spočívá takovou tíhou, že si obemknu trup pažemi v pokusu skrýt se před intenzitou pohledu tohoto zavrženého boha, který mě hrozí proměnit v solný sloup.

Chci něco říct, přerušit tohle všepohlcující ticho nějakou vtipnou glosou, ale nevím, zda je to vůbec možné.

Měla bych mu připomenout, že je privilegovaný tupoun?

Že má sakra kliku, že jsem mu nenaplivala svou desetidolarovou rolku do toho jeho nerudného ksichtu? Na tom už ale nesejde.

Než ho mám šanci dorazit perfektním posláním někam, otočí ke mně ta svá mohutná záda a s mumláním dupe pryč.

Zahne za roh kavárny a kráčí dál, aniž by mi věnoval jediný další pohled. Neměl by týpek, co má tolik peněz a ještě větší ego, mít vlastní odvoz?

Ale co.

Tohle není můj problém.

Musím do práce.

Nájem nepočká jen kvůli tomu, že mám první výročí osobního pekla nebo protože se srážím s divnými chlapy, co mě obtěžují kvůli obřím cukrovinkám. Rozjedu se směrem ke kanceláři se zbývajícími třemi čtvrtinami své regisky. Později si tu dokonalost vychutnám, ale to, že jsem ji uchránila před sexy Shrekem, mi poskytlo stejný příval endorfinů jako pořádný cukrový rauš.

Kapitán Mrzout a jeho výstup mě tak rozhodil, že šlapu do pedálů jako o život. Do kanceláře se dostanu s pořádnou časovou rezervou a nacpu se polévanou skořicovou lahodou. Teprve pak se donutím vrátit do krysího závodu.

Jen pár týdnů a budeš odsud pryč. Máš velké plány. Zvládneš to.

O chvíli později si tuhle mantru musím zopakovat, když někdo s dvojnásobným platem udělá chybu, která rozbije celý projekt.

Typický den v mé hektické, špatně placené práci reklamní textařky.

Zůstávám v kanceláři i po západu slunce a zoufale se snažím napravit cizí chyby. Přála bych si, aby štěstí z poslední skořicové rolky, kterou jsem ukořistila, a pocit neporazitelnosti z mého malého vítězství vydržely déle.

Místo toho jsem zpět v podělané realitě, kde je mou jedinou poezií upocená óda na napravování cizích průšvihů.

* * *

Vlastně se ani nezlobím.

Nezlobím se.

Je po deváté večer, a když se konečně vyčerpaně doplazím do svého titěrného bytu, vládne hluboká tma. S trochou štěstí už brzy podám výpověď.

Buď silná, říkám si.

Udělat dobrý dojem na cestě za zelenější trávou není nikdy na škodu.

Zastavím se u schránek, abych si vybrala poštu a pak se vydala vstříc dalšímu osamělému večeru. Poděkovat za něj můžu sebestředným sobeckým zmetkům, co jsou tak samolibí, že běžně zakopávají o vlastního ptáka.

Strčím klíč do schránky a otočím jím.

Vysype se na mě hromada papíru. Většinu se mi povede zachytit dřív, než skončí na zemi.

Všechno, co vypadá na první pohled jako reklama, končí ve sběru. Zbývá pět obálek. Informace o sčítání lidu, tenoučký dopis z Portlandského literárního žurnálu, z něhož rovnou cítím odmítnutí, milá pohlednice od babičky, která je však ve skutečnosti kondolencí k rozpadu mého vztahu, a –

Ach, ne.

Nacpu poslední obálku do kabelky, opřu se o zeď a snažím se neječet.

„Haló, Dakoto! Co se děje? Neříkej, že se teprve vracíš z práce?“ ozve se veselý hlas.

„Jé, ahoj.“ Kouknu přes rameno a vidím Elizu, která mě míjí se svým typickým odzbrojujícím úsměvem. „Jo, noční šichta. To je jedno. Už mi zbývá jen pár týdnů.“

„Večeřelas?“ zeptá se. Než jí stihnu odpovědět, pokračuje: „Vezmu si poštu a pak půjdeme ke mně. Vyzkoušíš moji novou várku.“

„Je skoro deset, Elizo. Dost pozdě na kafe.“ Žaludek mi zakručí, což mi připomene, že jsem ještě nic nejedla a zítra brzy vstávám.

„Žij na hraně.“

Směju se, protože žaludek rozhodl za mě. Kafe a něco k zakousnutí zní o hodně lépe než další hrouda těstovin z mrazáku. Zároveň tím můžu trochu odložit nevyhnutelné.

„Tak jo, fajn,“ rezignuju.

Eliza otevře schránku, vytáhne pár obálek, popadne mě za ruku a vleče mě ke svému bytu. „Musíš zkusit pekanové kafe. To tě vystřelí z trenek.“

Ještě nestihne pořádně otevřít dveře bytu, když mě do nosu praští silná vůně kávy.

Ale není to jen kafe. Její byt vždycky voní intenzivní směsicí sladkosti a jemných ovocných podtónů. Všechna dobrota světa zkondenzovaná do prolínajících se potravinových aroma.

„Cítím vanilku? Nádhera.“

Eliza se zazubí. „Tvoje oblíbená. Udělala jsem vanilkovou směs jen pro tebe. A už jsi jedla? Neodpověděla jsi.“

Nejedla a chystám se ukousat si hlady ruku. To jí ale neřeknu.

„Co se hodí ke kafi?“ přemýšlí Eliza nahlas a povytáhne obočí, jako bychom byly v televizním kvízu.

„Hmm… bagely?“

Obrátí oči v sloup. „Ty se teda umíš odvázat, Dakoto. Těmi si kofeinovou pohodičku kazit nehodlám.“

Směju se. „Nejsem kolibřík jako ty, neumím existovat jen na cukru. Tak do toho, pouč mě.“

„Bochánky! Před hodinkou jsem upekla čerstvou várku velikých borůvkových. Budeš je milovat.“

Dostala mě.

Prostě musím milovat fakt, že bydlím nad šílenou kávovou nerdkou, co neúnavně pátrá po perfektním šálku kávy a nějaké vypečené dobrotě, která se k němu bude hodit.

Zuju se a projdu jejím malým bytem, který je skoro stejně stísněný jako ten můj.

V hlavním pokoji se nachází rozkládací pohovka a pár křesel, vedle je malá kuchyňka. Eliza přistoupí ke kuchyňskému pultu a položí na něj svou poštu.

Moje garsonka je stejně prťavá jako ta její, ale její kuchyně se od té mé zásadně liší. Díky skleněným kádinkám, zavařovačkám, nádobám s kávou, jasnému světlu a titěrným rostlinkám v květináčích vypadá spíš jako laboratoř.

„To jsou nové rostliny?“ zašeptám.

Skoro se bojím zeptat.

Usměje se. „Snažím se vypěstovat hybridní druh kávy. Ale zatím to nějak nefunguje.“

„No teda. Takže to chceš vytáhnout na další úroveň? Hodláš si v šeru Seattlu pěstovat vlastní boby, abys mohla živit svou závislost?“

„Závislost je pro ožraly. Kafe je život.“ Rozpřáhne ruce a láskyplně mávne ke své kuchyňské laboratoři. „Nekoukáš na pouhou zálibu. Jednoho dne dá všechno, co jsem stvořila, solidní základ Lízině lásce.“

„A až Lízinu lásku otevřeš, slibuju, že tam budu při večerech improvizace předčítat svoje básně.“

„Každý večer bude večer improvizace.“ Zahrozí prstem, jako by to už dávno bylo dané.

„Super, tak to tam budu každou noc a ty mě budeš krmit jako bezďáka, co zrovna projel svoji poslední pokerovou partii.“

Eliza se smíchem zamíří do kuchyně, nalije kávu do třech maličkých skleniček a pak naloží na talíř spoustu sladkých bochánků. Vše pak umístí na barový pult oddělující kuchyni od obýváku.

„Řekni, která ti chutná nejvíc.“

Pořádně si loknu z první skleničky a nakrčím nos. „Uf. To je prostě jen… kafe? Chce to osladit.“

Zamračí se na mě.

Omluvně zvednu ruce a pak usrknu druhé kávy.

„Ach, tohle je ovšem nádhera,“ zamumlám, zatímco mi na jazyku tančí napěněná sladkost.

„Co v tom cítíš?“ Vzrušeně mě pozoruje a ruce drží sepnuté před sebou.

„Vanilku. Cukr. Trochu šlehačky. Skoro jako… dortová příchuť?“

Eliza se usměje a přikývne jako učitelka chválící žactvo.

Vypláchnu si pusu douškem vody, usrknu třetí kávy a zamlaskám.

„Hmm. Skořice?“

Přikývne. „A pekanové ořechy.“

„Zajímavá směs.“ Znovu lehce zamlaskám. „Ale můj favorit je asi to druhé.“

„Takže plný hrnek kávy s příchutí narozeninového dortu. Smetanu a cukr?“

„Jen smetanu.“

Eliza otevře skříňku, vytáhne hrnek normální velikosti a začne připravovat mou objednávku.

Vezmu si z tácu obří borůvkový bochánek a zakousnu se do něj.

Je skvělý, ostatně jako vždycky, a já mám hlad. Než se stihnu vzpamatovat, cpu se jak mýval z popelnice v zastrčené uličce.

Zjevně mám svůj sacharidový den a projeví se mi to na stehnech.

Ale stojí to za to.

Pořád ještě u sebe mám neotevřenou poštu. Vytáhnu obálky a procházím je pozorněji, jen tu poslední si nechávám na konec, jako kdyby byla jedovatá. A taky že je.

Zpáteční adresa zní Dickinson, Severní Dakota.

Až nepříjemně blízko. Moc blízko mému rodnému městu Dallasu – zaprášenému těžařskému maloměstu na severu, kde mi příliš mnoho špatných vzpomínek pošpinilo všechno hezké, co jsem tam kdy zažila. Je to místo, kde má každý svůj kouzelný milostný příběh, jen já ne.

„Co to je?“ zeptá se Eliza, když si všimne mého podmračeného výrazu.

Zavrtím hlavou.

„Ale nic.“ Hodím si obálky do klína a zvednu kouřící šálek, který přede mě postavila.

„Zas král všech debilů?“

„… možná.“ Chopím se hrnku a znovu usrknu Eliziny skvělé směsi, abych si zahřála duši. Přisunu jí obálku po barovém pultu. „Vyhodíš to za mě?“

„Jasně! Ale fakt si ho nechceš nejdřív přečíst?“

Na vteřinu zaváhám. Ale ať už mi můj ex posílá jakoukoliv chabou omluvu nebo pokus o potvrzení vlastní pravdy, nestojí to za tu bolest. Obzvláště ne dnes.

„Ne. Šup tam s tím,“ řeknu a hlasitě usrknu kávy.

Eliza se zazubí, zmuchlá dopis do koule a přes celý pokoj ho pošle do růžové krabice s flitrovými pruhy, kterou používá na tříděný odpad.

„Trefa!“ Nalije si na oslavu kávu a sedne si vedle mě.

„Elizo, tohle říkám jako tvá kamarádka, ale… myslím, že by sis už další kafe dávat neměla.“ Poplácám ji po rameni.

„V tomhle domě se nerouháme.“

Musím se smát. „Budeš vůbec schopná usnout?“

Natáhne se pro bochánek a dychtivě si ukousne.

„Nakonec jo. Jak ses měla? Teda mimo šichtu v křeččím kolečku do pozdní noci a dopisu od krále všech debilů?“

„Stejný den, jiný… zmetek.“ To poslední slovo dodám opatrně. Vzpomenu si při tom na svůj ranní konflikt ve Sladším zrnku. „Teda ne tak úplně. Ráno jsem v kavárně narazila na totálního úchyla…“

„Jo?“ Eliza povytáhne obočí. „Pronásledoval tě? Pokoušel se –“

„Jo, pronásledoval. Ale ne. Neobtěžoval, teda ne tak, jak myslíš. Měl totální hysterák jen proto, že jsem přišla na řadu před ním a koupila poslední regisku.“

„Tak to se nemůžeš divit. Regisky jsou boží.“

Vyprsknu smíchy. Kdyby si tahle šílená vyznavačka kávy mohla postavit oltář ze sladkého pečiva, určitě by na něj tu zatracenou regisku umístila přímo doprostřed.

„No jo, ale zkus pobrat tohle,“ říkám jí. „Ten týpek se totálně rozohnil, když zjistil, že se právě prodala poslední. Křičel na baristku a pak se pokoušel koupit moji rolku.“

„Co?“ Eliza se smíchy celá prohne a pevně zavře oči, až se jí kolem nich udělají legrační vrásky. Mám chuť se přidat.

„No to je teda. Měla jsi mu nadhodit nějakou šílenou sumu, jen abys viděla, jestli po tom skočí. Mohla jsi mít extra výplatu.“

Našpulím pusu.

„No… začal licitovat. Skončil na pěti stovkách, aniž bych ho sama nějak pobízela.“

„Co… cože?“ Otevře pusu dokořán. „Ty si fakt neděláš srandu? Nějakej neznámej chlap ti v kavárně nabídl pět stovek za skořicovou rolku? No teda. Vyhrála jsi jackpot! Kdybych měla tvoje štěstí, budu týden vyžírat Le Panier.“

„No, a to je právě ono.“ Pomalu si ukousnu z bochánku a žvýkám, zatímco zvažuji svou příčetnost. „Já to nevzala.“

Eliza vykulí oči tak, že jí div nevypadnou z důlků. Plácne se do stehna tak silně, až jí zařinčí hrnek s kávou na stolku.

„Kecáš! Proč?“

„Proto. Ten týpek potřeboval trochu hořký medicínky. Napochoduje si dovnitř, vypadá jako model v obleku a dožaduje se poslední rolky jen z toho titulu, že dýchá? Že je v balíku? Nevím, na tom je něco sakra špatně. A někdo mu musel dát lekci.“

„Aha. A vy, slečno Poeová, jste si úplně náhodou všimla jeho obleku.“

Otevřu pusu, abych něco odsekla, ale nějak se nezmůžu na slovo.

„Dakoto. Vzdala ses pěti stovek i naděje na drsný flirtování s bohatým fešákem, kterého už nikdy neuvidíš?“ Eliza se natáhne a jemně mě cvrnkne prstem do čela. „Určitě jsi v pořádku? Jako… jsi si fakt jistá, že šílenství Edgara Allana není dědičné?“

„Prosím tě, jsme jen hóóódně vzdálení příbuzní,“ zakoulím očima. „A neflirtoval. Byl příšerný. Pronásledoval mě a zvyšoval nabídku. Co jiného jsem mohla dělat? Dokonce jsem si před ním musela do té rolky hryznout, aby mu v té neandertálské mozkovně došlo, že si ji absolutně a za žádných okolností nekoupí. Peníze z nikoho nedělají boha.“

Pokrčila rameny.

„No, nebudu ti lhát, máš u mě jedničku z etiky. Ale já bych tu pětistovku vzala.“ Nervózně se usměje.

„Byla jsem v pokušení, ale ten týpek fakt potřeboval lekci. Věř mi.“

„A proč jsi mu ji musela dávat zrovna ty?“

Pokrčím rameny.

„Protože jsem mohla.“ Vzdychnu. „Tak jo. Protože mě to bavilo. Potřebovala jsem něco, co mi zlepší den.“

„Aha, jasně. Já zapomněla, že už to bude rok, co jsi… no jo.“ Zjihne. „Měla jsi sakra špatnej den a psychopat posedlý sladkostmi je snadný cíl. Ale to je jedno, holka. Každý idiot ochotný zaplatit pětistovku za skořicovou rolku toho pak bude litovat. Jsem si jistá, že ho už nikdy neuvidíš a zbytečně jsi mu ušetřila pět stovek. Ale zítra je taky den. Bude líp.“

„Snad máš pravdu,“ zamumlám temně.

Zamrká na mě.

„Je šance, že se vzbudíš ještě naštvanější?“

„Fakt ne, Elizo,“ odvětím se smíchem.

„Fajn, takže vyřešeno. Zítřek musí být lepší, protože horší už být nemůže.“

„Vlastně už je o dost lepší, když v sobě mám tyhle bochánky,“ ujistím ji a hodím do sebe poslední sousto.

„Jak myslíš, že král všech debilů sehnal tvoji novou adresu, teda jestli se můžu zeptat? Nebo ti pořád ještě přeposílají poštu?“

„Určitě nepřeposílají. Pravděpodobně se zeptal někoho u nás doma. Říkala jsem ti, jak se v Dallasu klevetí. Když se ten sexy mechanik zapletl s prasetem, jen aby pak skončil zasnoubený s mojí kamarádkou Shelly, všichni o tom žvanili celé měsíce.“

„To bych řekla! A povíš mi teda o tom důležitým pohovoru, co tě čeká?“

Přesně do toho se pustím, zatímco dopíjíme kávu. Nakonec to dopadne tak, že si s Elizou povídáme až do jedné ráno.

Vlastně to není tak špatný způsob, jak uzavřít mé pochmurné výročí.

Když se noc nachýlí, jsem vděčná, že se cítím výrazně lépe než před rokem.

Eliza dělá zázraky, a nejen svou kávou.

Jen doufám, že mě tohle štěstí neopustí ani ve chvíli, kdy konečně dostanu šanci ulovit práci, která mi zajistí svobodu.

II: Báje zapomenuté (Lincoln)

Odcházím z práce a v duchu se pořád zaobírám tou pekelnou platinově blond kočkou ze Sladšího zrnka.

Měla tvář anděla, figuru tvaru přesýpacích hodin měřících mou trpělivost a ústa démona.

Ale tak je to vždycky, ne? Normálně by mě to rajcovalo, protože jsem posedlý ženskou krásou, ale ne když jde o moje rolky.

Na regisky Lincolna Burnse nikdo sahat nebude!

Ano, byl jsem zoufalý. Tak trochu cvok. Absolutně vyšinutý.

Ale ne blázen. Tu podělanou pětistovku bych jí necpal, kdyby nešlo o záležitost života a smrti.

Zrovna teď jsou ty pitomý rolky jediná věc, která totálně zdeprimovanýho Wyatta drží naživu. Má sílu tak akorát na to, aby se bránil, kdykoliv se do něj pokouším dostat něco zdravějšího. Ne dost na to, aby fungoval na čemkoliv složitějším, než je cukrová poleva.

Když mi ta semetrika odmítla vydat tu svoji zatracenou rolku, šel jsem se na chvilku tužit do kanclu a pak jsem se vrátil do kavárny a koupil sladkou medvědí pracku. Dlouho po tom, co mi ta husa zmizela z očí.

Odříkal jsem zdrávas v naději, že můj nejlepší kamarád bude v náladě zkusit svoji dávku cukru v jiném balení, a pak jsem tu pracku odnesl do Wyattova stanu v parku vzdáleném několik ulic. Cestou jsem míjel spoustu lidské bídy v podobné situaci.

Ani nevylezl ze spacáku.

Regiska je jediný způsob, jak ho dostat z hibernace, a ta potvora na kole mu vzala i to, jen aby se jí dostalo nějakýho trapnýho morálního zadostiučinění.

Když jsem se ho pokoušel vytáhnout ze spacáku, bojoval jako vzteklá vačice. Za dobrotu na žebrotu. Skončil jsem s medvědí prackou rozmázlou po obličeji.

Uznávám jeho stanovisko, i když je naprosto iracionální.

Máma ty pitomý rolky taky miluje. A párkrát jsem se zamýšlel, jestli by moje sladká, neškodná matinka nebyla schopná nějakýho chudáka odkrouhnout jen proto, aby se dostala ke svýmu potěšení.

Kdykoliv jdu do Sladšího zrnka vyzvednout dávku cukru pro Wyatta, beru i jednu nebo dvě pro mámu.

Jenže dneska ne. A tohle všechno jenom proto, že mě okradla jedna jediná holka v celým městě, která se odmítla rozumně bavit o jednoduchý výměně.

K čertu s tím. Snad na to máma zapomene. Ohledně rolek je o chlup míň tvrdohlavá než Wyatt, ale fakt jen o ten chlup. Cestou přívozem na ostrov Bainbridge mám spoustu času přehrávat si v hlavě to bizarní setkání. Stojím při tom na svém obvyklém místě, aby mi vítr jako vždycky propleskl tváře a pročistil hlavu.

O chvíli později mě máma vítá u dveří s rozevřenou náručí a svým obvyklým širokým úsměvem.

„Vida, kdo přišel. Tak pojď dál. Přivezl jsi mi dnes jednu z těch úžasných skořicových rolek?“

Tolik k zapomínání.

„Snažil jsem se, ale nějak jim vázly dodávky skořice – nebo tím aspoň omlouvají svoji neschopnost, co já vím – a pak nějaká husa koupila poslední rolku. A odmítla mi ji přenechat, bez ohledu na to, kolik jsem jí za ni nabízel.“

Máma se prohýbá smíchy, až se jí stříbrné kudrny natřásají.

„Zlatíčko, uvolni se. Můj doktor by ti poděkoval, že si na další dávku cukru budu muset počkat. Nejsi poslíček, abys mi vozil skořicové rolky. Tvá společnost je nade vše.“

Jasně.

Otevře dveře dokořán a ustoupí, abych mohl dovnitř. Jakmile vejdu, hned zase zavře.

„Nesehnal jsem regisku ani pro Wyatta, mami. Zkoušel jsem do něj nacpat medvědí pracku, ale ani nevylezl z postele.“

Máma si všimne malé modřiny, co mi vykvetla na spánku, a zamračí se.

„Jemináčku. To snad ne.“

„Nemůže za to. Zkoušel jsem ho vytáhnout z pelechu, i když jsem věděl, že bych neměl. Není na tom dobře,“ připomenu jí.

Musím to dělat pokaždé, když si dělá starosti. A to se děje zrovna teď. Měří si mě pohledem, hledá ty nejmenší známky bitevních šrámů a tváří se u toho tak přísně, jak jen to matky dokážou.

„Lincolne… je opravdu obdivuhodné, jak se o toho ubohého chlapce staráš, ale on vážně není tvá zodpovědnost. Už dávno měl být v péči odborníků. Zasloužíš si od života víc než se pořád jen strachovat o tu ztracenou duši.“

„Ta ztracená duše je jediný důvod, proč jsem ještě naživu,“ namítnu. „Bez něj bych byl dávno mrtvej, jak jsem ti ostatně už tisíckrát říkal. Takže ne, ve skutečnosti je moje zodpovědnost. Ještě pořád se z toho může vyhrabat a někdo mu musí zkusit pomoct, krucinál! Možná nejsme příbuzní, ale to neznamená, že Wyatt není můj bratr.“

Stiskne rty. Ví, že nemá šanci přesvědčit mě o opaku.

„Měl jsi už večeři? Udělala jsem tvoje oblíbené jídlo.“

„Mami, jsem už dospělý,“ povzdychnu si. „Nemusíš mě krmit.“

„Moje chyba, myslela jsem, že se jako obvykle vztekáš z hladu.“ Usměje se. „Mám tu pečeni a bramborovou kaši s česnekem… jen abys věděl.“

Zatraceně. Útroby mě zradí zabručením hodným bengálského tygra.

„… tak jo.“

No co. Stejně mi vidí až do žaludku a hladinu krevního cukru mi nejspíš čte z aury. Bez dalších protestů zamířím do jídelny.

Slyším, jak se za mnou směje.

„Jen si sedni, Lincolne. Donesu věci z kuchyně.“

O pár minut později se přede mnou tyčí talíř plný masa, bramborové kaše a máslové zeleniny. Další talíř, na kterém je naložena slabá třetina toho, co mám já, položí matka na své místo na protějším konci stolu. Nechám ji pustit se do jídla jako první, abych si zachoval tvář, a zatímco si krájí maso, poslouchám její povídání.

„Takže když pomineme tu drzou fešandu, co ti ukradla skořicovou rolku, vídáš se poslední dobou s někým?“

Zabte mě.

Jediná věc, o který mluvím ještě víc nerad než o Wyattově boji s temnotou, je můj neexistující milostný život.

„Žádná fešanda. Husa. To je sakra rozdíl,“ připomínám a cpu si jídlo do pusy.

„Z toho, jak jsi o ní mluvil, bych řekla, že je to fešanda.“

„Vypadala normálně. Prostě normální holka,“ lžu a sleduji, jak mi máma netrpělivě visí na rtech. „Co se povahy týče, hádal bych něco mezi mršinou u cesty a rozzuřeným rojem včel.“

Rozesměje se, div nevyprskne pití. Aspoň někdo oceňuje můj humor.

„Měl jsi ji pozvat na rande! Bylo by to jistě zajímavé, Lincolne. Však nám nemládneš.“

„Ani ty,“ oplatím jí to.

„Já mám rodinu. Ty jsi sám.“

„To ty v důsledku taky.“

„Jsem vdova, synku.“

„Jasně. Promiň. Špatná volba slov. Ale o to nejde.“ Můj nůž zaskřípe o talíř, jak spěšně krájím další kus masa. „Ale kdyby se tu tvůj syn neukázal, večeřela bys dnes sama.“

Rozzáří se jako sluníčko.

„Ach, ale já přece už svou životní lásku měla. A taky mám syna, co ví všechno nejlépe. Jen si přeju to samé i pro tebe. A když se mi nechce večeřet o samotě, stačí mi šoupnout pečeni do trouby.“

Ukousnu si masa a užívám si, jak se mi doslova rozplývá v ústech.

Sice mě štve, ale má pravdu. Když mi nepřibalí zbytky s sebou, budu tu zítra znovu.

„Snažím se jen říct, že trocha randění nikdy nikomu neublížila,“ říká. „Je to tak dlouho co…“

„Dost. Nevyslovuj její jméno,“ štěknu a na důraz svých slov varovně namířím vidličku jako zbraň.

Jediná věc, která mi může zkazit tohle maso, je přemýšlení nad Reginou a tím, co mi provedla.

„Ale Lincolne, je to…“

„A nejde jen o tohle. Mami, víš, že když si někam vyrazím s nějakou holkou, může se to snadno zvrhnout ve veřejnou kauzu. Tam venku jsou reportéři, kterým visí kariéra na desetivteřinovém tiktokovém klipu o tom, jak se někdo jako já s někým spouští. Oběma by nám to přineslo jen nepříjemnosti. Díky, ale ne. Mám dost starostí s řízením Pěkný snobky. Mám co dělat a mám to tak rád.“

„Já vím. Já ten podnik založila, vzpomínáš?“ Věnuje mi vědoucí mateřský pohled.

„Jasně, že jo. Ale tehdy byla média pomalejší a módní trendy se dokázaly udržet celé sezony.“

„Pche, média,“ zabrblá. „Zajisté musí být tisíce způsobů, jak vyvést dívku, aniž by o tom někdo věděl. Máš dost peněz na to, aby sis mohl zaplatit hollywoodského maskéra, co tě promění k nepoznání.“

Snažím se nevyprsknout bramborovou kaši.

„Skvělej nápad, mami. Přesně to potřebuju. Přilákat domů nějakou ubohou slečinku a pak si před líbačkou efektně sloupnout gumovej ksicht jako nějaký monstrum v béčkovém filmu.“ Odmlčím se. Matka po mně sekne zlým pohledem, zjevně neoceňuje můj ostrovtip. „Víš, jak se po mně všechny seattleský noviny vozily, když jsem byl naposled tak pitomej, abych s někým chodil. Jakej má smysl zhoršovat situaci tím, že do toho dramatu vtáhnu ještě někoho dalšího? Už takhle mrhám časem na to, abych se jim vyhnul. Nemůžu si ani dát pivo, aniž bych příští den skončil na deseti instagramových účtech s jednou fámou debilnější než druhou. Copak lidi nemaj na práci nic lepšího než na internetu házet sračky na někoho, koho ani neznají?“

Dá ruku před ústa, aby zakryla smích, a přitom se snaží mračit nad mou nevhodnou volbou slov.

„Zjevně ne, když jde o svobodné fešáky, protože jinak by tě nechali na pokoji, synku. Ani ta nová svatební řada tě neinspiruje s někým si začít? Nemáš pocit, že si chceš najít milé děvče a usadit se?“

Asi pět vteřin si mnu bradu a předstírám, že o tom přemýšlím.

„Ani omylem,“ konstatuju pak suše a zabodnu vidličku do dalšího kusu pečeně.

Upřeně se na mě dívá. Čeká, že ještě něco dodám, přestože je pro mě to téma mrtvé.

„Tak co třeba ‚ani posraným omylem‘?“ troufnu si.

Nakloní hlavu. „Víš, že se tak snadno nevzdávám, Lincolne Burnsi. Chci vnoučata a ty jsi můj jediný syn. Nemyslíš, že je čas dát své ubohé staré matce to, po čem tolik touží?“

„Snažil jsem se ti sehnat regisku, mami.“

„Ale Lincolne, tohle je přece mnohem důležitější,“ praví tak rozhořčeně, že jen těžko potlačím smích.

„Existuje vůbec něco kromě vnoučat, co by tě učinilo šťastnou? Něco, na co bys byla stejně hrdá? Krucinál, vždyť jsem zvedl hodnotu módní značky, kterou jsi vybudovala, o dvanáct miliard dolarů.“

Mámin obvyklý lehký úsměv ztuhne v pevný oblouk svěšených rtů.

„Ne.“

„Vidíš? A přesně proto ti teď nemůžu dát vnoučata. Po zbytek života bys byla nespokojená, protože nic dalšího už by se tomu nevyrovnalo. Musíš počkat na ten pravý moment, abys nebyla zklamaná.“ Zatímco mařím i ten nejmenší závan naděje, doufám, že tohle téma je uzavřené a beru si další sousto máslově měkké pečeně. „Nemůžu tě přece zklamat,“ zazubím se na ni. „Tak daleko jsem se navíc dostal jen proto, že odděluju profesní a soukromý život.“

V podstatě je to pravda. Nemám osobní život.

Ne, pokud člověk nepočítá donášku regisek pro Wyatta a občasnou soukromou charitativní akci, což mi bohatě stačí.

„Prostě to nejde míchat. Tečka a konec příběhu,“ řeknu.

„Lincolne, tvůj příběh přece ještě vůbec nezačal,“ odvětí a vstane, aby postavila na čaj, což dělá vždy, když je ve stresu.

Rád bych řekl, že máma ví všechno nejlíp.

Rád bych byl dobrý synek a nezklamal ji.

Rád bych násilím rozevřel své srdce a dal ještě někomu druhou šanci obrátit mi život naruby.

Ale poté, co mi ho amorek tak nemilosrdně zrubal, se spokojím s pozicí bohatého, respektovaného staromládeneckého syna.

* * *

O pár dnů později podniknu další nájezd na Sladší zrnko, abych pro Wyatta ukořistil rolku.

Tentokrát za časného rána.

Nemůžu riskovat, že zase přijdu pozdě a bude vyprodáno. Wyatt žije z cukru a tak to i zůstane, než se vzpamatuje nebo mě donutí odvléct ho někam, kde mu pomůžou.

Baristka dodělá pití, podá ho zákazníkovi přede mnou a zkásne ho.

„Co si dáte?“ zeptá se.

Zvonek nad vchodem cinkne. Ohlédnu se.

Dovnitř vchází štíhlá blondýna v černých šatech těsně obepínajících její křivky na všech správných místech. Nebýt těch vlasů, které v ranním světle září jako zašlé zlaté nitě, byla by dokonalým obrazem lidské havranice. Na tom, jak se pohybuje, je cosi elegantního a téměř ptačího, ale přitom trpělivého a bystrozrakého. Nejspíš by zvládla hledět vpravdě majestátně, tedy pokud by vydržela na jednom místě dostatečně dlouho, aby se na někoho skutečně soustředila.

Ostražitá. Elegantní. A v těch prostých šatech, co působí jako druhá kůže, je jisté starosvětské kouzlo.

Cosi nevinného a tajemného v její tváři upoutá můj pohled stejně jako její smaragdové oči. Pak na mě pohlédne, nakrčí nos a protočí panenky s největším pohrdáním, jakého je schopna.

A sakra.

To snad ne.

Jakmile se její obličej zkřiví v úsměšku, poznávám ji.

No krucinál, v těchhle šatech je ještě úžasnější, než když na sobě měla džíny. Neubráním se pobavenému úšklebku.

„Takže dneska jste se na brakování sladkostí oblékla jako lupička? Vypadáte jako z pohřební služby,“ vypadne ze mě.

Na chvíli jí poklesne brada, ale pak se pokusí předstírat, že je jen uražená. Zamžourá na mě očima pekelné kočky.

„Mám pohovor, a ne, kapitáne Tuponi, s vámi bych si ruce nešpinila. Ať tu vaši zdechlinu odklidí z cesty někdo jiný.“

Kapitán Tupoň? Zdechlina?

Jak okouzlující.

Ta zelenooká semetrika by potřebovala, aby ji někdo přehnul přes koleno a naučil mluvit s cizími lidmi slušně. V jiném životě bych ten někdo mohl být já, ale pamatuju si, jak je vysilující s touhle ženskou jednat.

„Asi vás zklamu, ale nemám dneska v plánu rozšířit řady přejetých mývalů. Myslím ale, že vás připravím o možnost nadopovat se před pohovorem cukrem. Žádná sladkost není lepší než sladká pomsta,“ sdělím jí.

Štěkavě se zasměje, bojovně pohodí hřívou a zahledí se na mě jako rozlícená lvice.

„Pomsta za co? Za to, že jsem se sem dostala před vámi a koupila poslední skořicovou rolku? To jste fakt takový dětina?“

Výborná otázka.

Brzy na to přijde.

Upřu na baristku potměšilý úsměv. „Chtěl bych všechny regisky, které máte.“

„Všechny – úplně všechny?“ Chudák baristka zamrká.

„Přesně tak.“

„Ehm, máme tři… možná čtyři desítky, když počítám ty, co máme vzadu. Jste si jistý, že…“

„Tak tedy všech čtyřicet. Je to takové hezké číslo.“

„No teda. Vy a vaši lidi jste do nich blázni, co?“

Přikývnu a předstírám, že mám duši člověka.

Ve skutečnosti jsou na mě ty zatracené věci příliš sladké. Hodím pár Wyattovi a zbytek rozdám podřízeným v práci. Tyhle skořicové nesmysly tam všichni milují, stejně jako všichni ostatní v tomhle městě, kde se každý nechá utáhnout na vařené nudli. Moje osobní uspokojení spočívá v tom, že si ta rolková ježibaba, co postává za mnou, ke svému sladkému potěšení ani nepřičichne.

Pomalu se otočím a hodím přes rameno významný pohled. „Tomu byste nevěřila. Nějaký zmetek právě vykoupil poslední regisku. Ale možná se rozdělí, když mu za jednu z nich nabídnete obscénní množství peněz – nebo ještě lépe omluvu. Anebo si z ní prostě jen uhryzne, olíže si prsty a odejde jako kočka od louže rozlitého mléka.“

Sladce se usměje, ale oči jí žhnou jako zelené dýky.

„Ani ne. Neutrácím horentní sumy za skořicové rolky a neztrácím čas omluvami pitomcům, kterým jsem nic neprovedla. Na finanční rozhodnutí mám mozek, ne žaludek. Možná byste ho měl taky někdy zkusit použít,“ zavrčí. „A tomu trotlovi, co ty rolky vykoupil, to vlastně přeju. Určitě si nějak potřebuje kompenzovat scvrklé ego.“

K čertu s ní.

A k čertu s ní za to gesto palcem a ukazováčkem, kterým naznačuje velice krátkou vzdálenost.

Ach, holčičko, kdybys jen věděla. Žádná ženská si ještě nestěžovala.

„A musím vás informovat, že jsem se dnes vzbudila s vášnivou touhou po medvědí pracce,“ pokračuje a zavlní řasami. „Přece jen by mě mrzelo, kdyby moji přátelé ve Sladším zrnku vynaložili všechnu tu námahu na výrobu regisek pro nic za nic.“

Na vteřinu mám chuť k ní dojít, zarazit ji pohledem do země a povědět jí, co je v sázce.

Že tyhle rolky jsou jediný způsob, jak udržet naživu chlapa bez domova, který se topí v depresi.

Seber mu to, rozdupej všechno, jen aby ses měla čemu zasmát, a budeš zodpovědná za to, že jeden veterán umře hlady. Doufám, že se ti pak bude líp spát.

Samozřejmě že nic z toho nevyslovím nahlas.

Vypadá to, že tu holku baví mě mučit, a dost možná je labilní. Nezískám nic, když jí o sobě budu vyprávět nebo vysvětlovat pravý důvod, proč ty rolky potřebuju.

„Tak si to říkejte dál, madam, a možná to bude pravda. Nemůžete upřednostnit medvědí pracku před regiskou. To nikdo,“ zavrčím.

Co to říkám? To pitomé pečivo mi ani nechutná.

Nemám nejmenší tušení, proč z nich každý hyperventiluje už od chvíle, kdy tahle malá kavárna odněkud z Montany otevřela pobočku v Seattlu. Prostě jen vím, že to tak je.

Hlas někde uvnitř mé hlavy zašeptá: Víš, ona nemůže za to, že Wyatt odmítá jíst. Wyatt měl strašné problémy dávno před tím, než jsi mu pro jednou nesvedl koupit jeho každodenní skořicovou rolku.

„Jasně, privilegovanej kreténe,“ zafuní.

Na vteřinu se zarazím a jen civím.

„A proč přesně si myslíte, že jsem privilegovanej? Jen proto, že jsem vám za tu rolku nabídl sumu, která by vám stačila na auto?“

„Ne. Protože jste měl hysterák z toho, že jsem ulovila poslední skořicovou rolku, a je vám úplně jedno, že jsem tu byla dřív než vy. A zdaleka nejde jen o to, že jste ji chtěl ode mě koupit. Nabídl jste mi víc, než někteří lidé vydělají za týden. Jak říkám, dělám finanční rozhodnutí mozkem. Nikdo, kdo si peníze vydělává prací, by nenabídl pět stovek za podělanou rolku, která bude další den opět v nabídce. Potřebujete vlastní hashtag: #NarozenejSPrachama.“

Co to sakra mele?

„Dávejte si pozor. Nemáte tušení, s kým mluvíte,“ varuju ji.

„Ale jo, mám trochu tušení. S někým, kdo nemá ani tucha, jak moc peněz to je.“

„Máte pocit, že nevím, že to je slušná suma? Snad je jasný, že když vám někdo nabídne takovou částku za blbou rolku, je pro něj asi sakra důležitá. Kdokoliv, kdo není cvok, by tu nabídku vzal.“

Nesnáším, jak snadno se mi zarývá drápky pod kůži.

Cítím, jak se ve mně vaří krev.

„Ale prosím vás. Tak to se omlouvám, že pro mě byla moje plebejská chuť na regisku stejně důležitá jako ta vaše, kterou si ceníte na pět stovek. A s kým že to vlastně mluvím? S nějakým evropským princem? Se členem královské rodiny? Měla bych snad udělat pukrle, Vaše Veličenstvo, arcivévodo z Kriplstánu?“

Musím se kousnout do tváře, abych se nerozesmál. Doufám, že se tahle prskavka po nocích živí jako standupová komička.

„A vy jste nehorázná. Jestli nějaká taková země fakt existuje, měli by si z vás udělat velvyslankyni. Očividně ovládáte jejich řeč.“

Pokrčí rameny a prudce uhne pohledem. Konečně se trochu zarazila.

„Myslím to vážně. Jste fakt blbec,“ řekne a stále mi odmítá pohlédnout do očí.

„A vy si myslíte, že jste roztomilá,“ pálím zpět.

„Ne. Ale vy očividně jo,“ řekne a konečně se na mě podívá.

Založím ruce na prsou a čekám, jakou na mě zase začne kydat špínu.

Zazubí se. „Kdybyste si to nemyslel, vůbec to nevytáhnete.“

A sakra.

Roztomilá je hodně slabé slovo. Nelze popřít, že je nádherná.

Bohužel je zároveň i chladná, bezcitná megera, co krade pečivo.

„Pane? Dobalili jsme vaše skořicové rolky. Chcete zaplatit?“ ozve se hlas baristky jakoby z jiného světa.

„Skoro. Ještě potřebuju přenosku s černou kávou.“

Baristka přikývne, přesune se za pult a začne připravovat moji kávu.

„Doufám, že to je pro ty chudáky, co vás musí snášet,“ poznamená ta malá zlodějka.

„Je to pro můj personál. Krmím lidi tak dobře, že to se mnou v pohodě vydrží,“ zabručím, přestože vím, že je to pravda jen napůl.

„Když myslíte.“ Na chvíli je ticho, ale pak mlaskne a řekne: „No jasně že musíte mít personál.“

„A tím zas myslíte co?“ zeptám se pomalu.

Proč se vůbec starám?

Nevím o té holce skoro nic a to, co vím, se mi nelíbí. Koho zajímá, co si o mně myslí? Mě ne a doufám, že po dnešním setkání navždy odbzučí.

S trochou štěstí si najde jinou kavárnu a už nikdy ji neuvidím. Tohle město je velké, nebo aspoň dostatečně velké na to, aby se tak stalo.

Zaplatím za kafe a sladkosti a na tu zelenookou příšeru už ani nepohlédnu. Baristka mi podá tři úhledně zabalené krabice skořicových rolek a obří box s kelímky horké kávy.

Popravdě, neplánoval jsem dnes kupovat snídani pro celou firmu. Když s kávami balancuju ke dveřím, uvědomím si, že jsem si pořádně nepromyslel ani tenhle pokus o artistický kousek. Sice se snažím, ale nakonec musím u dveří odložit náklad na stolek, všechno přerovnat a zkusit to znovu.

Ďáblice v černém postává, čeká na medvědí pracičku a sleduje, jak konečně poskládám všechno tak, abych se byl schopný vypotácet ze dveří.

To je v pořádku, zlatíčko. Neotvírej mi. Zvládnu to sám.

Určitě mi čte myšlenky, protože se pousměje.

„Ráda bych pomohla, ale…“

„Návrh zamítám. Ať vám zbyde energie předstírat, že vám snídaně chutná,“ zavrčím, kopnu do dveří a vymotám se ven.

Poslední věc, kterou slyším, je její pronikavý smích.

Protočím panenky a zakleju, když zakopnu o rozbitý kus chodníku. Cestou k autu na sebe to horké kafe málem vyleju ještě třikrát.

* * *

„Bože můj. Ach bože, tohle je nebe,“ vzdychne Lucy, znovu se zakousne do regisky a se zaduněním klesne na židli mezi mě a Idu.

Když jí ženská za dva, zřejmě jí pečivo chutná jako prvotřídní steak.

„Jste v pohodě?“ ptám se.

Vypadá, že to na ni každou chvíli přijde, a já bych rád, kdyby to nebylo tady. Zároveň jí ale držím palce.

Nemám vůbec tušení, jak tahle kancelář – a hlavně já – přežije tuhle mateřskou dovolenou. Jakožto moje výkonná asistentka udržuje Lucy pořádek ve firmě, takže se můžu soustředit na to, co dělám nejlépe. Vydělávání peněz.

„Ale jo, je mi fajn.“ Znovu si ukousne a vykulí oči. „Ale od kdy se vy účastníte pohovorů?“

„Řekla jsem mu, že to není nutné,“ podotkne Ida, ředitelka osobního oddělení, a potřese svou černou hřívou protkanou bílými pruhy. „Jde o pozici seniorního reklamního textaře.“

„A ne jen tak nějakého,“ opravím ji. „Ta nová svatební řada nám vydělá miliardy dolarů – pokud ji dobře prodáme. A když na něčím talentu závisí, jestli tuhle výzvu zvládneme, mám na tom osobní zájem. Ať do toho teď vtáhneme kohokoliv, musí být zcela kompetentní. Lucy, vy jdete na mateřskou, takže si nemůžu dovolit nováčka, kterýmu bude potřeba stát za zadkem. Ať už nabereme kohokoliv, musí se hned pustit do práce.“

Lucy se zasměje. „Miluju, jak jsem nenahraditelná. Jak beze mě vůbec přežijete, šéfe?“

„Nějak to zvládneme,“ odseknu. Nelíbí se mi, že to tak zdůrazňuje. „Prostě se vraťte, jakmile to půjde.“

„Seženu mu dočasnou náhradu,“ řekne Ida.

„No, tak to hodně štěstí. Tohle nikdy nefunguje. Obvykle je to horší než asistentku vůbec nemít,“ ušklíbne se Lucy bolestně. „Jestli opravdu chcete, můžu vám třídit e-maily a vypomáhat z domova.“

„Absolutně ne. Nebudete pro mě dělat s novorozenětem u prsu. Nejsem úplná zrůda,“ odpovím a pročísnu si rukou vlasy.

„A taky by to bylo nezákonné, šéfe,“ poznamená Ida. Jako personální ředitelka do toho zjevně musí vnést právničinu a úplně zbagatelizovat moji velkorysost.

Lucy pokrčí rameny. „Dokud mě platíte, nemám problém vypomoci s čímkoliv, co zvládnu. Pokud teda zrovna nebudu pospávat.“

„Prostě se zaměřte na děcko a připravte se na to, že budete hasit požáry, až se vrátíte. Pamatujte na má slova: věci se podělají.“

„No, je hezké být potřebná.“ Ukousne si další obří sousto rolky a vydá ze sebe slastný vzdech.

„Přestaňte, máme snídani před důležitým pohovorem, nenahráváme tu audioknihy pro dospělé,“ zavrčím.

Lucy a Ida se zachichotají.

„A co vy víte o audioknihách pro dospělé, pane Burnsi?“ zeptá se Ida.

„Ne dost na to, aby se na to vztahovala firemní politika proti sexuálnímu obtěžování,“ odpovím.

„Tak proto tyhle věci všichni tak milují? Jsou mnohem lepší než sex?“ Lucy převrací v prstech poslední žmolek rolky a upřeně si jej prohlíží. Má plnou pusu, takže trochu huhlá. Hlasitě polkne.

Odmítám to její hloubání poctít odpovědí.

O vteřinu později naštěstí přichází Anna Patelová. Moje marketingová šéfka se jako obvykle oblékla do jasných barev, jako by právě vystoupila z obrazu od van Gogha. Dnes jsou to sytě žluté šaty. Přesně ta správná osoba, která přivede pozornost zpátky k obchodním záležitostem. Dost bylo skořicových rolek a podobných pitomostí.

„Dobré ráno.“ Než si sedne vedle Lucy, předá nám kopie životopisu. „Mám ohledně téhle uchazečky dobrý pocit, pane Burnsi. Mohla by být ta pravá.“

Přelétnu životopis pohledem. Ze stránky na mě vyskočí jméno.

Dakota Poeová.

Uchechtnu se.

„Nějaká příbuznost s Edgarem Allanem?“ zamumlám a zvednu zrak. Žádné z jeho klasických děl jsem od střední nečetl, ale člověk nikdy nezapomene jednoho z menšiny autorů, díky kterým byly hodiny literatury aspoň trochu zajímavé. „Že by se pan Poe vzdal poezie a rozhodl se zkusit kariéru reklamního textaře?“

Všechny si povzdechnou.

Podle všeho se jim víc líbí vtipy o audioknihách.

Na rozdíl od Anny nejsem z toho životopisu moc odvázaný. Sakra, tohle je pravděpodobně další z rychlokvašek ze sociálních sítí, která si změnila jméno, aby byla zajímavější. O podobné triky nestojím. Radši bych člověka, co odvede solidní výkon, a vůbec nemusí mít zkušenost jako pisálek v nějakém korporátu.

„Psaní reklam jí poměrně jde, ačkoliv mám dojem, že zkouší i poezii.“

Pohlédnu Anně do očí.

„Odkud to víte?“

„Koukla jsem na její webovku. Odvedla solidní práci pro menší firmy. Nemyslím, že někdy pracovala se společností naší velikosti, ale jestli nám přinese tu samou kreativitu, kterou vidím v jejím portfoliu, mohla by naši kampaň trochu osvěžit.“

Svraštím obočí. Mé pochyby každou vteřinou sílí.

„Kolik dalších uchazečů máme?“

„No… dostali jsme přes stovku životopisů, ale jen tři stojí za pohovor. Pokud nám tihle tři mušketýři nevyjdou, nezbyde než poslat požadavky zpět na personální a znovu vystavit inzeráty.“

„Můžu to znovu vystavit, pokud bude třeba,“ řekne Ida.

Lucy vzdychne. „Doufám, že k tomu nedojde. Potřebujeme někoho už teď. Utíká nám čas na zaškolení.“

Ukáže na své vypouklé břicho. Druhé dvě ženy se zasmějí.

Jo, to je sakra pravda a pěkně mě to štve.

„Dobrá posila se hledá zatraceně těžko. Zkusíme pracovat s těmi třemi, které jste vybrala, a budeme doufat, že jeden z nich to dá,“ sdělím jim.

„Čím dříve začneme, tím lépe,“ řekne Anna.

„Vzhledem k finančnímu potenciálu té nové řady naprosto souhlasím, slečno Patelová.“

Možná budu mít dnes kliku. Nemůžu si dovolit další průtahy.

Recepční nakoukne otevřenými dveřmi. „Máte tady tu slečnu na devátou.“

„Ať jde dál,“ ihned odvětím.

Zmizí a vrátí se zpět s úchvatnou zelenookou blondýnou v černých šatech, které jí padnou jako ulité. Jestli je tohle slečna Poeová, působí doslova havraním dojmem, tedy s výjimkou těch oslnivých vlasů barvy bílého zlata, které mi připomí–

Počkat.

Tak to ne, kurvadrát.

Je to jinak. Nezdá se mi povědomá.

Mám pocit, jako bych dostal kulku mezi oči.

Co je to za zvrhlý psychopatický vtip?

Prudce se otočím na židli a sjedu své podřízené jednu po druhé podezíravým pohledem ve snaze odhalit zrádkyni. Jenže žádná z nich nerudne a nepokouší se skrýt úsměv v dlani.

Anna úplně normálně vstane a podává příchozí ruku.

„Anna Patelová, marketingová ředitelka. Ráda vás poznávám.“

Zelenooká čarodějnice a zlodějka pečiva v jedné osobě odhalí široký úsměv. „Dakota Poeová. Také vás ráda poznávám.“

Do hajzlu.

Ona se vlastně jmenovala Dakota, že jo?

Ida se zvedne ze židle a přesune se za mě, aby Dakotě potřásla rukou. „Ida, personální ředitelka.“

Nemůžu se na ni ani podívat.

Nemám nejmenší chuť potřásat téhle ženštině čímkoliv.

Tohle bude sakra krátký pohovor a ta chudinka o tom nemá ani tuchu. Ještě se na mě nepodívala.

Lucy se chytí opěradel a ztěžka se zvedne ze sedadla. Obávám se, že po tomhle heroickém výkonu si prostě nemůžu dovolit nevstat.

Kousnu se do jazyka a snažím se neprotáčet panenky, zatímco se prkenně zvedám.

Jako další jí podává ruku Lucy.

„Lucy Smithová. Jsem výkonná asistentka našeho ředitele, Lincolna Burnse, ale řekněme si pravdu, vlastně to tu vedu,“ zavtipkuje.

„Ráda vás poznávám,“ odvětí Dakota s přátelským úsměvem, jaký jsem na jejím obličeji nikdy neviděl.

„Potěšení je na mé straně, ale pokud vám to nevadí, zas si sednu,“ řekne Lucy.

„Samozřejmě,“ odpoví Dakota.

A teď já.

Najednou mám utkvělou potřebu zjistit, kam až dokážu tenhle špatný vtip dotáhnout.

Zvolna Lucy obejdu a natáhnu ruku.

Havranice vzhlédne s pečlivě kontrolovaným výrazem někoho, kdo ví, že potkává člověka, který rozhodne o jejím životě.

Naše pohledy se setkají. Čekám.

Za moment se dostavuje hořké poznání.

Zalapá po dechu. Ten vzdech je tak lehoučký, že ostatním ženám v místnosti zcela unikne.

Ihned se ovládne, ale stejně vidím, jak třeští oči, když si mou tvář přiřazuje ke vzpomínce.

Ten pocit je k nezaplacení.

Teď jistojistě lituje, že ukradla Wyattovu regisku.

Slyší zaseklou gramofonovou desku? Přehrávají se jí v hlavě ta hnusná slova, která mi dnes ráno vpálila, jako nějaká košilatá komedie?

Ráda bych pomohla, ale…

Protože v mojí hlavě jedou pořád dokola.

Skoro čekám, že odněkud zazní nahraný smích a do dveří vletí Krammer z Show Jerryho Seinfelda.

Poeová si nervózně mne ruce a stojí na druhé straně stolu s rozechvělými rty. V bledé tváři nemá ani stopy po tom doběla rozžhaveném vzteku, na který jsem u ní zvyklý. Zmateně těká pohledem.

Jaký je to pocit být zahnaná do kouta, slečno Nikdyvíc?

„Posaďte se,“ pobídnu ji stroze a vymámím ze sebe poněkud širší úsměv, než je zdrávo.

Padne rukama na opěradlo židle, kterou má nejblíže.

Ukážu na druhý konec stolu naproti mně.

„Chceme vás mít blíž. Zkuste to tady,“ řeknu znovu, pomalu a temně.

Moje sladká pomsta by nejspíš zadusila i slona.

Lucy, Anna i Ida na mě tázavě hledí.

„Prostě si sedněte tam, kde je vám to nejpříjemnější,“ říká Anna, zatímco slečna Poeová váhá.

„Tady to má pohodlné,“ řeknu suše.

Přikývne – popravdě až moc odhodlaně – a přitáhne si židli naproti mně.

Otočím se zas k Anně. „Slečno Patelová, mohla byste slečně Poeové donést skořicovou rolku? Myslím, že jich venku v krabici ještě pár máme a určitě jí jedna přijde vhod jako odměna za to, že nás dnes navštívila. V tomhle městě jsou lidé pro tyhle rolky prakticky ochotní začít válku.“

Anna přikývne a vstává.

Dakota zvedne ruku a konečně ukáže kousek té pekelné kočky, kterou znám. „Ne, slečno Patelová. Děkuji, ale nechci. Rolka zní skvěle, ale cestou k vám jsem měla obří medvědí pracku. Už bych do sebe nedostala ani sousto.“

Anna se zdvořilým úsměvem přikývne a posadí se.

„Ze Sladšího zrnka?“ zeptám se.

Dakota na mě vrhne pohled, který mi málem provrtá díru do hlavy.

„Copak je v Seattlu nějaké jiné místo, které by stálo za ty kalorie?“

„Myslím, že tu máme spoustu podniků, kde seženete výborné pečivo,“ opáčím. „Regisky jsou ovšem jejich vyhlášený produkt. Lidé o ně doslova bojují.“

„To asi máte pravdu,“ ošije se nervózně.

Pokrčím rameny. „Taky se stává, že někdo ve frontě před vámi vykoupí poslední kousek a odmítne vám ho prodat, i když by z toho měl ohromný zisk. To pak nemáte na výběr a musíte svou chuť na sladké uspokojit někde jinde.“

Pohlédne mi do očí. „Zdá se, že si více ceníte dostupnosti než kvality, pane – pane Burnsi, že?“

„Lincoln Burns,“ řeknu ostře, aby si k tomu výsměšnému úšklebku, který po zbytek života nezapomene, mohla přiřadit správné jméno.

Taková škoda.

Má dost kuráže na to, aby vydržela zátěž práce pro luxusní značku. Škoda že moje osobní politika zakazuje najímat šílené zlodějky pečiva, které staví vlastní pýchu nad rozumný zisk. V příručce našeho osobního oddělení se o tom sice nic nepíše, ale tak to vidím já, a to s okamžitou platností. Ani tak ale nepohrdnu možností nechat ji další půlhodinku svíjet jako žížalu na háčku.

Anna a Lucy tiše sedí a zmateně to naše tenisové utkání sledují. Nakonec si Anna odkašle.

„Takže, slečno Poeová, dívala jsem se na vaši stránku,“ řekne Anna. „Odvedla jste vynikající práci. Nejvíc mě zaujala kampaň, kterou jste vytvořila loni pro lokální květinářství. To je přesně ten typ kreativity, který hledáme. Můžete nám o té zakázce trochu povyprávět?“

Poeová se na mě na vteřinu podívá. Aspoň ty oči odpovídají jejímu příjmení. V jejím pohledu doslova tančí armáda duchů a vrahů z devatenáctého století.

„Slyšela jste slečnu Patelovou. Můžete nám o tom povyprávět?“ zašeptám pomalu, když se její mlčení protáhne až příliš. „Potěšte naši zvídavou mysl, pokud jste toho schopna,“ rýpnu si.

Rád bych věřil, že jsem ji rozhodil. Že jsem ji převálcoval čirým šokem z toho, že mě tu vidí. Jako takovou malou ošklivou připomínku vesmíru, že kdo seje vítr, sklidí bouři.

Jenže ona jen v otravně sebevědomém úsměvu odhalí zuby, které mi najednou připadají až příliš ostré.

„Velmi ráda,“ řekne a upře na mě své čarovně zelené oči. „Takže, kde začít…“

III: Pouze to a víc už nic (Dakota)

„Velmi ráda. Takže, kde začít…“ řeknu a pak jde všechno do kopru.

Nedokážu si ani vzpomenout na otázku.

A to jen kvůli tomu surovci v obleku, který sedí tak bolestně blízko a drtí mě pohledem, jako by ze mě chtěl vymáčknout dech.

Dýchej.

Takže, sexy Shrek – arcivévoda z Kriplstánu osobně – sedí u mého pohovoru. No a co?

Šance, že tu práci dostanu, je prakticky nulová, ale pořád můžu odejít jako nejlepší uchazečka. Můžeš je aspoň donutit zapochybovat o jeho rozhodovacích schopnostech, až přijde s nějakým trapným důvodem, proč tě nenajmout.

Zhluboka se nadechnu. „Promiňte, můžete to zopakovat?“

„Jen jsem se ptala, zda nám můžete říci více o projektu, který jste zpracovávala pro květinářství,“ říká Anna a nakloní hlavu, jako by přemýšlela, zda jsem v pořádku.

Jasně. Je čas zachránit si tvář.

Ta zakázka byla skoro neplacená a týkala se květin za tisíce dolarů. A poradila jsem si s ní se stejnou vervou, s jakou si teď nasazuju pomyslné holínky, abych se probrodila tím bahnem, do kterého jsem tu zabředla.

„Nezvládali konkurovat velkým řetězcům. Jejich předchozí kampaně se zaměřovaly pouze na květiny samotné. Nastudovala jsem si reklamy konkurence a zjistila, že cílí hlavně na zážitek. Proto jsem se květinářky zeptala: ‚Proč bych si měla koupit kytici od vás, a ne v obchodě o kus dál?‘ A ona řekla: ‚Bude stejně krásná, ale za polovinu.‘ ‚Ale proč by mi na tom mělo záležet?‘ V tu chvíli se na mě podívala jako na blázna a řekla: ,Přece ušetříte, ne?‘ A já se znovu zeptala: ‚Proč by mi na tom mělo záležet?‘ Přišla s odpovědí: ‚No, můžete za ty peníze třeba letět s novomanželem na Havaj!‘ Na tomhle jsem začala stavět. Aniž by si to uvědomila, poradila mi skvělý koncept. Usmívající se pár, který odjíždí na líbánky a nevěsta stále ještě svírá kytici. Květiny jsou zmíněné jen tak na okraj, protože nevěsty je nekupují kvůli květinám samotným, ale ze sentimentality.“ Odmlčím se a protáhnu si ruce na stole. „Psaní reklamních textů je o emocích. Všichni si myslíme, že děláme logická rozhodnutí, ale většina lidí se rozhoduje srdcem.“

Bezděčně pohlédnu na Satana. Dneska mu jeho role padlého anděla sekne. Má na sobě oblek v odstínu námořnické modři, jenž mu pevně obepíná široká ramena. Jeho úhledná vázanka je snad jen o odstín tmavší než jeho temné pronikavé oči.

Jaký citový vztah má Lucifer ke svým skořicovým rolkám? Tak tohle bych ráda věděla.

Připomenu si, že mi jednu právě nabídl jen proto, aby polechtal své ego.

Vzrušuje ho snad demonstrace síly v souvislosti s pečivem? Takhle si kupuje loajalitu a uzavírá obchody?

A do háje.

Prostě super.

Uf.

Svatby?