Linda Kao

Ďáblovo znamení

A CROOKED MARK

A CROOKED MARK copyright © 2023 by Linda Kao

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2023

ISBN 978-80-242-9600-5

Obsah

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- KAPITOLA 27

- KAPITOLA 28

- KAPITOLA 29

- KAPITOLA 30

- KAPITOLA 31

- KAPITOLA 32

- KAPITOLA 33

- KAPITOLA 34

- KAPITOLA 35

- KAPITOLA 36

- KAPITOLA 37

- KAPITOLA 38

- KAPITOLA 39

- KAPITOLA 40

- KAPITOLA 41

- PODĚKOVÁNÍ

Pro Emmie a Andrewa

s veškerou mou láskou.

„Ďáblův nejlepší trik spočívá v tom, že vás přesvědčí, že neexistuje.“

– Charles Baudelaire, Malé básně v próze

KAPITOLA 1

Nevím, jaké to je, když ďábel poznamená lidem duši. Táta říká, že musí mít ten nejlehčí dotek, protože si toho nikdo ani nevšimne, a jeho pokřivený pařát zanechá skvrnu na něčem, co mělo patřit jenom jim. Usmívají se jako dřív, vykládají ty samé fóry, jedí a hrají si a pracují a smějí se stejně jako vždycky, ale Znamení v jejich nitru hnisá, roste a užírá je jako parazit. Než si někdo všimne, že je něco špatně, bývá příliš pozdě. Lucifer stačil zvítězit.

Ale dneska večer ne.

Sedím na sedadle spolujezdce a zapírám se nohama, zatímco auto poskakuje po silnici zalité měsíčním světlem. Táta před chvílí zhasl světla, a kdybychom touhle cestou nejeli už stokrát předtím, dávno bychom skončili ve stromě. Jenže devět měsíců pečlivé práce nám poskytlo spoustu času na přípravu. Než jsme dokončili zdokumentování mrazivé proměny sladké paní Pollyové ze šťastné dámy, která přežila výbuch restaurace, v bezcitného vraha poznamenaného Luciferem, měl táta všechno naplánované.

Sirky leží v přihrádce mezi námi.

Žaludek se mi znovu zhoupne a v puse mám jako v polepšovně. Zatnu zuby a čekám, až nevolnost pomine. Když se devět měsíců snažíte někoho poznat, neodvratně mezi vámi vznikne něco jako bezděčné přátelství, které udělá beztak nemožnou práci ještě těžší. V mdlém světle pohlédnu na tátův obličej, z nějž sálá jen chladné odhodlání, ale pochybnosti o mě křísnou jako nůž o sklo.

Soudit duši není snadné.

V tom musím dát Luciferovi za pravdu. Možná se nám nezjevuje v podobě hada v koruně stromu nebo s rohy na hlavě, ale pořád tluče na naše dveře. Jen se stal mnohem kreativnějším. Je to pěkně vyčuraný týpek a našel si zbrusu nový způsob, jak vyvolat zmatek v lidském světě.

Výborně mu posloužily nehody.

Náklaďák, který se řítí na vaše auto. Vlak, o kterém si myslíte, že před ním stačíte přeběhnout přes koleje. Bezpečnostní postroj, který praskne v polovině výstupu na příkrou skalní stěnu. V jednu chvíli jste na tomto světě a pak –

Bum!

A hurá na věčnost!

Ale na zlomek vteřiny nastane okamžik, kdy člověk není úplně tady ani tam, jako když se ocitnete uprostřed skoku, oči máte pevně zavřené a obě nohy ve vzduchu, takže nevidíte, jak k vám Lucifer natahuje štíhlý prst. Poznamená vás jemňoučkým škrábancem, tím nejmenším znamením na vaší duši, a pak vás pošle zpátky. Jste naživu a všichni tomu říkají zázrak, ale Bůh s tím nemá nic společného.

Je to něco mnohem, mnohem horšího.

Samozřejmě že ne každý, kdo přežije nehodu, je Poznamenaný. Někteří lidé mají opravdu štěstí, ale ten rozdíl nikdy nepoznáte na pouhý pohled. Poznamenaní vypadají normálně jako vy nebo já, a ten skok z tohoto světa do dalšího z každého na férovku udělá kořist. Život plný laskavosti a dobroty nenabízí žádnou ochranu. Žádný štít. Pokud má Lucifer pocit, že by měl vstát z gauče ve chvíli, kdy na lyžích narazíte do stromu, žádná sázka neplatí a nikdo neví, jestli vás v té vteřině, kdy jste málem zemřeli, zachránilo štěstí nebo ďábel.

Pořád si nejsem jistý, kdo zachránil paní Pollyovou, ale táta ano.

Najednou se před námi objeví dům – skromná chalupa na opuštěné silnici, na verandě nehybně visí důvěrně známá houpačka. Ze spících oken se řine tma a jediné světlo vedle dveří dokáže zaplašit jen tu nejdotěrnější temnotu. Táta zhasne motor a ticho na nás dopadne jako rána palicí.

„Připravený, Matthewe?“ zeptá se.

Vůbec ne.

„Třeba bychom tomu měli dát víc času.“ Obrním se proti mračounovi, který se objevil na tátově obličeji. „Jenom pro jistotu. Včera dobrovolně pomáhala ve zvířecím útulku –“

„A vývěsní štít nade dveřmi spadl a rozdrtil lebku Jesse Barneyové dvacet minut potom, co seřvala paní Pollyovou za to, že jezdí po parkovišti jako šílenec,“ dodal otec. „Kdybychom zasáhli dřív, Jessa by byla pořád naživu.“

„Řetězy, na kterých ten štít visel, byly staré. Jeden už praskl, pamatuješ?“ Hlas mi stoupá a já mám co dělat, abych ho ukočíroval. „Jessina rodina má v plánu útulek zažalovat za to, že ho nedal spravit dřív.“

„A shodou okolností se to stalo zrovna ve chvíli, kdy pod ním stála?“ Táta zavrtí hlavou. „Matthewe, přece jsme to už probírali. Sám jsi ty změny viděl.“

Kam během posledních měsíců paní Pollyová šlápla, jako by ji na každém kroku doprovázela smrt a množila se zranění. Jednotlivé incidenty plnily stránky mého notesu a způsobily, že tátovy prsty každou noc bubnovaly o něco rychleji. Nehody začaly nenápadně: Malý George Winton si zlomil ruku potom, co nechal skateboard ležet na cestě a paní Pollyová o něj zakopla, a Vicky Becerraová uklouzla a spadla z pódia v okamžiku, kdy si na jarmarku přebírala cenu za nejlepší borůvkový koláč v soutěži, kterou každoročně vyhrávala paní Pollyová. Potom selhaly brzdy v autě Edwarda Fishera v den, kdy jedovatě okomentoval nový účes paní Pollyové, a Marian Wongová se udusila steakem, když se smála paní Pollyové za to, že převrhla štos talířů. Následovalo několik dalších neštěstí, ale když z balkónu spadl květináč a zabil Eileen Pattersonovou pár minut poté, co paní Pollyovou ošidila u pokladny, táta věděl své.

„Těch náhod už je moc,“ poznamenal a já jsem s ním souhlasil. A vynesl verdikt.

Ale teď…

Myslím na odpoledne strávená v její kuchyni, kdy jsme zkoušeli nové recepty a dělili se o jablečný koláč, a přinutím se znovu vznést námitku. „Co když jsme něco přehlédli? Chtělo by to ještě pár dní, abychom si byli jistí –“

Táta mi skočí do řeči. „Taky jsem měl paní Pollyovou rád, ale čím déle budeme čekat, tím to bude horší.“ Zvedne zápalky. „Je čas jít.“

Zaryju prsty do sedadla a každá část mého těla prosí, aby otočil auto a jeli jsme domů. Ale takhle to nechodí. V hlavě mi duní poučky, se kterými začal téměř před deseti lety, a pravidlo, podle kterého táta žije a podle nějž mě naučil také žít, spaluje poslední námitky.

Když Lucifer poznamená duši a vrátí ji na tento svět, jediné, co můžeme udělat, je zapálit oheň a nechat ho hořet.

Otevřeme dveře a vystoupíme ven.

KAPITOLA 2

Opřu se o auto a přerývaně lapám po dechu, ale nezdá se, že by si táta něčeho všiml. Otevře kufr a vytáhne z něj tašku připravenou na dnešní večer.

„Kdyby se tu někdo objevil, tak pusť tu nahrávku,“ nabádá mě. Mluví o vytí kojotů, které jsem minulý týden zaznamenal na svůj mobil. Pohybuje se jich tu několik smeček a jejich kvílení nikoho nepřekvapí. Mlčky odstoupí a čas se nemožně vleče.

Mohl bych někomu zavolat. Policii. Hasičům. Přihnali by se za řevu sirén a já bych tátu stačil odvelet právě včas, abych zachránil paní Pollyovou. Nečekané pozdvižení by mohlo vyvolat poplach, což by nám ztížilo práci, ale druhá možnost, která se blíží s každou ubíhající vteřinou, se zdá být daleko horší.

Další týden sledování určitě neuškodí. Prsty mě odmítají poslouchat, v hlavě mi hučí, až mi zaléhají uši. Vyťukám 9–1 –

A najednou je příliš pozdě.

Za okny chalupy vzplane oranžová záře a mně se hrudník sevře tak pevně, že nemůžu dýchat. Udeří na mě rozpálený vzduch, sežehne mi žaludek a ucpe hrdlo. Dřevo praská ve stoupajícím žáru, plameny šlehají stále výš a výš a olizují noc, kouř se dere prasklinami ve stěnách.

Ozve se vřískot.

Chci si zakrýt uši rukama, ale přinutím se poslouchat, napínám sluch, abych zaslechl sebemenší ozvěnu toho, co se skrývalo pod kůží. Hlas možná patřil paní Pollyové, ale žena, kterou jsem znal, byla dávno pryč. Dnes v noci hoří jen lidská slupka. Luciferovo znamení odešlo poté, co zevnitř skrznaskrz rozložilo dalšího člověka.

Napínám sluch tak úporně, až mi tepe v uších, a slyším jen ji.

Do krku mi stoupá žluč a s každým výkřikem mě zamrazí v kostech. Za těmi spálenými štukovými stěnami musela tátova doutnající cigareta zapálit gauč a hořící polštáře spálily koberec a záclony. Z fotografií dospělého syna paní Pollyové, které mi kdysi ukazovala, jsou teď škvarky, a z útulného kuchyňského stolu zbyly jen třísky. Zůstala uvězněná v ložnici za zaklíněnými dveřmi. Táta se postaral, aby se ani nepohnuly, a paní Pollyová nemá šanci. Okna ji nezachrání.

Lepidlo, kterým jsem je utěsnil, mělo na zaschnutí tři dny.

Mihne se stín a táta se ke mně rozběhne. „Všechno v pořádku?“ funí.

Chce to dva pokusy, než se mi podaří povolit zaťaté zuby. „Jo.“

Odjíždíme se zhasnutými světly a já přes hukot požáru v dálce zaslechnu slabé kvílení sirén. Musel je zavolat soused. Ale nepodaří se mu dorazit včas, aby stačil paní Pollyovou zachránit. O to se postará vadná svíčka v motoru jeho auta. Cesta hasičskému autu trvá po klikaté silnici osm minut, a než přispěchá do cíle, budeme s tátou dávno pryč.

Opřu se čelem o okénko a natahuju uši, jestli nezaslechnu paní Pollyovou, ale výkřiky ustaly.

Vždycky ustanou.

KAPITOLA 3

Když ráno vyklouznu ze dveří, abych si zaběhal, nad parkovištěm u motelu poblikávají světla. Tátu nechám pochrupovat v posteli. Na cestě číhá tma a světlomety projíždějících aut vrhají stíny na chodník. Každý můj krok mě přenese trochu dál od myšlenek, které nedokážu setřást, od kouře, ohně a výkřiků, ačkoliv od požáru uplynul klidný týden. Před několika dny jsme se rozloučili se sousedy a odstěhovali se z našeho bytu, a nikde jsme nezahlédli jediné policejní auto, když jsme překročili hranice města a pokračovali v cestě.

Nikdo nás nebude postrádat.

Zpravodajské servery se tragédii věnovaly jen krátce a vždy končily varováním, že by lidé neměli kouřit v posteli. Dokonce i syn paní Pollyové, který žije o pár států dál, smutně uznal, že jeho matka už mohla být zapomnětlivá. V tom měl pravdu, protože jsem jí často pomáhal hledat ztracené brýle, ale s cigaretami zacházela opatrně.

„Nikdy je nenechávám ležet zapálené,“ oznámila mi před několika měsíci, když jednu pečlivě udusila v popelníku, který mívala na pracovní desce.

Nechali jsme se tím inspirovat.

Vzpomínka s sebou přinese závan kouře, a tak přinutím nohy zrychlit, až vysloveně letím, plíce mě pálí a v poskakujícím mozku nezbývá prostor na myšlenky nebo otázky. Poběžím, dokud se nebe nerozjasní a nezačnou mě bolet nohy, dokud si konečně nevyčistím hlavu.

Když se vrátím do motelu, najdu tátu, jak sedí u stolu, zírá na svůj notebook a usrkává kávu z papírového kelímku. Navzdory tomu, že jsme ráno oba vytáhli oblečení z kufrů, to jeho působí svěže a vyžehleně, zatímco moje tričko a šortky byly pomačkané ještě předtím, než jsem vyběhl. Paní Pollyová jednou vtipkovala, že jsem tátova mladší a chaotičtější verze, ačkoliv on je modrooký, má světlou pleť a je vytáhlý a hubený, zatímco já jsem zdědil polovinu genů po mámě, Číňance. Mám hnědé oči a na rozdíl od něho jsem překonal hranici sto osmdesáti centimetrů, byť o pouhá dvě čísla. Táta nosí prošedivělé vlasy pečlivě sestříhané a učesané, zatímco mně vyrašil na lebce tmavě hnědý mop, který se odmítá nechat zkrotit.

„Nejde o tvůj vzhled,“ prohlásila paní Pollyová, když jsem na tohle všechno poukázal. „Na vás dvou něco je. Jste jako profesor a jeho žák a střežíte si svá tajemství.“

Smál jsem se tomu, když přede mě pokládala talíř s kuřetem a knedlíčky. Nemyslela to zle, ale já nevěděl, co si o tom mám myslet.

Pořád to nechápu.

Táta ke mně vzhlédne a místo pozdravu se pousměje. „Jak sis zaběhal, Matthewe?“

„Celkem slušně.“ Naliju si vodu do sklenice a jedním lokem ji vypiju. „Bylo bezva dostat se ven.“

Přikývne. „Je tu hodně těsno, ale dlouho se tady nezdržíme.“

Po jeho slovech sebou trhnu, protože odjezd znamená, že se vydáváme za dalším projektem.

„Žádný spěch.“ Co nejlhostejněji pohodím rameny. „Není to tak špatné.“

Upraví si kovové obroučky brýlí a bedlivě zkoumá moji tvář. Snaží se působit nenápadně. „Spíš dobře?“

„Ano,“ lžu. V noci mě pronásledují výkřiky paní Pollyové, ale kdybych se k tomu přiznal, vykoledoval bych si tím další otázky. Kromě toho, ze způsobu, jakým pokukuje po slonovi, kterého jsem kolem třetí ráno začal vyřezávat z kostky mýdla, soudím, že to dávno ví. „Na čem pracuješ?“

„Na závěrečné zprávě o Elisabeth Pollyové.“ Zvedne černý předmět ležící vedle noťasu a já v něm poznám vysílačku, kterou jsem připevnil pod postel paní Pollyové měsíc předtím, než jsme učinili konečné rozhodnutí. Elektronická štěnice nám toho moc neprozradila, snad jen to, že žena trpí nespavostí, ale neklidný spánek může být příznak Luciferovy přítomnosti. I když, jestli tomu tak je, tak mě táta taky brzo označí za Poznamenaného.

Sám může být v klidu – každou noc chrní, jako když ho do vody hodí.

Vloží štěnici do kufříku. „Už to skoro mám.“

Natáhnu se na matraci a sáhnu pro nůž. Táta mi ho věnoval před pár lety, když jsem se musel něčím zaměstnat během dlouhých hodin sledování. Napřed jsem jenom ořezával klacky do špičky, ale záhy jsem přešel ke zpodobňování zvířat, hezky od hlavy až k patě a se vším všudy. Rozpracovaný slon se opírá o zarámovanou fotografii, kterou má táta vždycky na nočním stolku. Je na ní on, máma a já jako mimino. Chci dodělat chobot. Táta mi nabízí počítač.

„Chceš se mrknout?“

Mám na jazyku slůvko ne. Koneckonců vím, jak tenhle příběh skončil, a já to tak nechtěl. Místo toho přikývnu na souhlas, a táta se zatváří spokojeně. Žaludek se mi svírá, když začínám číst a listuji v měsících pečlivé práce, která nás posouvala blíž, až nás paní Pollyová začala považovat za přátele.

Asi jsem ji tak vnímal také.

Táta si jako obvykle všechno pečlivě zaznamenal. Základní vzorce chování. Pomalé, ale děsivé změny.

Požár.

Každý úhledný bod značí sestup, který začal před devíti měsíci, když paní Pollyová odešla od ničivého výbuchu sporáku bez jediné popáleniny. Setkání s Luciferem bylo tak prchavé, že si ho nepamatovala, a protože nic nenaznačuje, že by se zdržel, aby se pokochal výsledkem své práce, nejspíš pokračoval ve spanilé jízdě – a zanechal za sebou paní Pollyovou s pošramocenou duší a sadou nově nabytých schopností. Živé ovlivnit nemohla, ale jak v ní Znamení bujelo, předměty ve fyzickém světě se staly jejími hračkami.

A paní Pollyová si hrála.

Brzdový kabel, kus steaku, květináč – stačilo málo a obyčejné věci se proměnily ve zbraň a nikdo nepodezíral usměvavou ženu stojící opodál.

V tuhle chvíli jsme nastoupili my.

Druhý zátah loví ty, kteří přežijí nehody, jež je měly zabít. Naši vůdci vytipují příběhy, odhalí jména a vyhledají adresy. Pak pošlou lidi, jako jsme táta a já. Usadíme se v daném městě a počkáme si na vhodnou příležitost. Naučíme se jejich zvykům, výstřednostem, denní rutině. Získáme si jejich důvěru.

A pokud se změní – pokud Znamení rozloží všechno, co je v nich dobré, a místo toho se v jejich duších rozbují zlo –, uvrhneme na ně očistné plameny, které je zničí. Poznamenaní dokážou být neuvěřitelně odolní vůči zranění nožem nebo kulkami, takže pokud nemáte připravenou zápalku, zbytečně přitahujete jejich pozornost a děláte ze sebe snadný cíl. Ti, kteří Druhému zátahu uniknou, žijí se skvrnou na duši až do té doby, než je do hrobu pošle stáří, a zanechávají za sebou cestu smrti a zkázy. Čím dříve je najdeme a zastavíme, tím menší škodu mohou napáchat.

Paní Pollyová za sebou zanechala pořádnou cestičku.

Při čtení tátovy zprávy si dávám na čas. Přiložil i fotografie a něco ve mně sebou trhne, když obrazovku počítače zaplní veselá tvář paní Pollyové. Druhou polovinu snímku táta vystřihl, takže nejsem nikde v dohledu. Pózoval jsem s ní první týden, kdy jsme se „náhodou“ potkali v obchodě se zmrzlinou, a usměvavá momentka dokonale prolíná tátovu skutečnou práci profesionálního fotografa s naším druhým posláním.

Z jejího úsměvu mě píchá u srdce.

Nevěděli jsme to jistě, rozhodně ne hned. Hranice mezi obyčejným životem a tím poskvrněným je vždycky neostrá. Duše se nevzdávají snadno a do hry vstupují věci jako náhoda a smůla a působí ještě více zmatku. Do roka však máme obvykle dost důkazů k vynesení rozsudku. Pokud vše, co jsme viděli, lze přisoudit normální existenci, prohlásíme sledovanou duši za čistou a posuneme se dál, přestože se jednou za rok vrátíme, abychom se ujistili, že se nezměnila.

Stává se to málokdy. Skutečně nejvíc záleží na prvních dvanácti měsících.

Paní Pollyová vydržela devět.

Potom se kolem ní začaly množit nehody a postupovaly od modřin přes zlomené kosti po mrtvoly. Táta přestal váhat v okamžiku, kdy Eileen Pattersonovou zabil uvolněný květináč. Všichni ostatní běželi k tělu zhroucenému na chodníku, jenom paní Pollyová stála opodál, dívala se, zářivě se usmívala, a když zvedla sluneční brýle, které v závěru vždy nosila, byl její pohled temný a zlověstný. Táta si ji stačil vyfotografovat a snímek přiložil na poslední stránku zprávy. Mrazení, které ve mně ta fotografie vyvolává, působí, jako by ke mně natáhl ruku sám Lucifer a polechtal mou duši.

Paní Pollyová se šklebí a zřítelnice jejích očí černě krvácejí. Plačící půlnoční úponky spolykaly její modré duhovky jako rozlitý inkoust. Slyšeli jste někdy rčení, že „Oči jsou okna do duše?“ Je to pravda. Když duše zemře, okno se zavře.

Rozhodli jsme se cestou domů.

Zírám na obrazovku a pomrkávám, čekám na důkaz, který potřebuju k překonání posledních pochybností. Místo toho vidím šálení světla, stín, smítko prachu na objektivu tátovy kamery. Dokonce existuje velmi vzácný druh oční poruchy zvaný aniridie, kdy se lidé narodí bez duhovek, anebo je mají jen částečně vyvinuté, takže to vypadá, že mají černé oči. Vyhledal jsem si to. Obvykle se to projevuje u novorozenců, ačkoliv… Nemohla by se oční vada objevit později, zejména pokud někdo prožije nějaké trauma, řekněme výbuch v kuchyni?

Pochybnosti mi pulzují ve spáncích a hrozí mi bolest hlavy. „Vypadá to dobře.“ Víc k tomu neřeknu a noťas mu vrátím.

Táta spokojeně přikývne, zprávu si vytiskne a pošle ji do poštovní schránky registrované na pana Jamese Trainera, který pochopitelně neexistuje. Někdo si ji vyzvedne a odveze ji na ústředí Druhého zátahu, kde mají kartotéky plné hlášení o Poznamenaných. Žádný e-mail, žádná elektronická stopa. Jediná technologie, kterou Druhý zátah používá, je nouzové telefonní číslo, které jsem se na tátovu žádost naučil nazpaměť, ale smí se použít výhradně jako poslední možnost, když sirény řvou. Nikdy jsme na ně nevolali a já doufám, že to tak zůstane. Teď už jen zbývá spálit naše zápisníky, vymazat pevný disk a přejít k dalšímu projektu.

„Tvoje poznámky mi velice pomohly,“ chválí mě táta a znovu si pročítá svou zprávu. „Odvedl jsi dobrou práci.“

Má to být pochvala, ale jeho slova jenom prohloubí bolest, která mě svírá. Naděje umírá těžko. Paní Pollyová odolávala o pět měsíců déle než pan Whittmeier, oběť prvního požáru, který jsem s tátou založil, a začínal jsem si myslet, že bude jako paní Riverová, která vydržela celý rok. I na začátku tohoto projektu došlo k několika znepokojivým incidentům – děti, které šly přes její zahradu, upustily kornouty se zmrzlinou, následovala nehoda na kole, k níž došlo po hodně drsné kritice jejích obrazů –, ale brzo to přestalo, proto je tak důležité při prvních náznacích potíží nedospívat k předčasným závěrům. A tak náš rok skončil přátelským tlacháním a pravidelným sledováním, které neprokázalo žádnou přítomnost Znamení. Když táta vynesl konečný verdikt, zaplavila mě nesmírná úleva. V den, kdy jsme odjížděli, stála paní Riverová venku na verandě a malovala a já si přál, aby každý projekt končil takhle.

Jenže se tak neděje.

Táta se natáhne, zvedne mého slona a pohladí ho palcem. Ticho se protahuje. A pak prohodí: „Víš, co je dneska za den?“

Od upálení paní Pollyové uběhlo osm dní. „Sobota?“

„Je dvacátého září. Máš narozeniny.“

Je mi sedmnáct a momentálně je mi to úplně volný. „Fakt nemám náladu oslavovat.“

„Já vím. Ale něco pro tebe mám.“ Zvedne dlouhou bílou obálku a upustí mi ji do klína. „Otevři to.“

Otočím ji a znak pochodně na pečeti z červeného vosku způsobí, že mnou projede vlna hrůzy.

Symbol Druhého zátahu.

Odříznu pečeť nožem a srdce mi poskočí. Uvnitř obálky se skrývá jediná stránka. Papír prská, když ho rozložím, a ukáže se vystřižený novinový článek.

FATÁLNÍ AUTONEHODU PŘEŽIL JEDINÝ ČLOVĚK

Šestnáctiletá Rachel Winterová odešla nezraněná a po svých od nehody, která si vyžádala dva mrtvé, včetně jejího otce, Timothyho Wintera. Ve středu odpoledne byli zrovna na cestě domů, když se podle očitých svědků jejich auto blížilo ke klidné křižovatce ulic Haimsova a Drifterova. Zrovna zastavili u přechodu, když do nich vrazil třicetiletý Malcolm Harrison, který na místě zemřel. Později bylo zjištěno, že řídil pod vlivem alkoholu. Pana Wintera převezli do nemocnice v Mills Creeku, kde o hodinu později podlehl svým zraněním.

Rachel, sedící na místě spolujezdce, vyvázla jen s modřinami. „Je zázrak, že přežila,“ řekla kapitánka Veronica Walshová, první policistka, která dorazila na místo nehody…

„Tohle je jiné.“ Papír se mi chvěje v ruce. „Projektu je teprve šestnáct.“

„Já vím.“ Táta semkne rty do pochmurné čáry. „Ale Luciferovi je to fuk. Jestli je Poznamenaná, někdo ji musí zastavit.“

„Píše se tam, že měla zapnutý bezpečnostní pás.“ Zvednu článek jako důkaz. „Policie se domnívá, že druhý řidič trefil přesně to správné místo, aby se nezranila.“

„A jaká je pravděpodobnost, že se to stane?“

Na to nic neřeknu. Ani nemusím. Odpověď mám vytištěnou přímo před sebou: jedna k milionu.

Zakručí mi v žaludku a promnu si starou jizvu na noze. Je to hladká linka a uklidňuje mě, když se jí dotýkám. Hloupá část mého já doufá, že ta holka bude další paní Riverová, a čeká nás nevzrušený rok sledování a čekání, aniž bychom museli vytáhnout sirky z tašky. Zbytek se už chystá na opakování případu paní Pollyové. Ať tak či onak, někdo tu práci dělat musí.

A možná tentokrát konečně uvidím Znamení tak jasně jako táta.

Červená pochodeň pulzuje. „Takže ona je náš další projekt?“

„Ne tak docela.“ Odmlčí se. „Rádi by to nabídli tobě.“

Zadržím dech. „Mám pracovat sám?“

Táta přikývne. „Je to tvoje, pokud chceš. Od začátku.“ Zacuká mu sval na tváři. „Do konce.“

Kdybych neseděl, pomyšlení na hořící zápalku v ruce by mě srazilo na podlahu, kde v té chvíli dozajista právě přistál můj žaludek.

Šestnáctiletá holka.

Vypadá to, že můj zácvik skončil. Je to kompliment, aspoň předpokládám, šance na vlastní pěst sledovat Rachel Winterovou bez toho, aby mě táta navigoval ke konečnému verdiktu. Rozhodnutí bude na mně, a jestli ji vyhodnotím jako Poznamenanou, budu to já, kdo škrtne zápalkou.

K tomuhle jsem směřoval.

Krk se mi sevře, krev mi šumí v hlavě jako přílivová vlna, ale zvednu bradu a čelím jeho pohledu. „Vezmu to.“

Táta zaváhá a mezi obočím mu naskočí starostlivá vráska. „Jsi si tím naprosto jistý? Jedno bys měl pochopit, Matthewe: tenhle sólo projekt je zkouška. Druhou šanci nedostaneš. Přijmi ji a je tvoje do samého konce – ať už přinese cokoliv.“

Znepokojení vepsané do jeho obličeje mě málem přinutí vzít své slovo zpět, ale ovládnu se.

„Já to zvládnu,“ ubezpečím ho a ta tři slova mě možná budou pronásledovat víc než výkřiky paní Pollyové.

Táta svěsí hlavu, takže mu nevidím do tváře. Když ke mně konečně vzhlédne, nedokážu z ní nic vyčíst.

„Dám jim vědět.“ Podá mi složku se vším, co mi vedení připravilo k nehodě Rachel Winterové: články, mapy, fotky.

Je to ten nejhorší dárek, jaký jsem kdy k narozeninám dostal.

KAPITOLA 4

Mills Creek leží hodinu cesty východně od San Francisca, akorát působí dojmem, že za velkoměstem zaostalo o dvacet let. Projedu okolo uvítací cedule a sundám nohu z plynu, abych se přizpůsobil líně se šinoucím autům kolem sebe. Na každé straně silnice rostou stromy se silnými kmeny a větvemi obtíženými listím a pod nimi se plazí ulice s popraskanými chodníky lemovanými domy, obchůdky a kinem s šesti plátny, kterému by stejně jako ostatním budovám slušel nový nátěr.

Ve zpětném zrcátku se odpolední slunce odráží od čelního skla tátova stříbrného SUV, které si včera vybral v autobazaru. To je jedna z výhod tohoto sólového projektu: náš starý sedan je teď můj. Táta se za mnou courá po hlavní a do stinné boční ulice. Ještě pár zatáček a cesta končí před zanedbaným dvoupatrovým domem.

Větrem ošlehané dřevo dávno ztratilo svůj lesk a řadu zašlých hnědých prken přerušují zaprášená okna. Ze střechy vykukuje ohnutá korouhvička a v přerostlém trávníku bují plevel. Tohle místo spíš vypadá jako dům, ve které straší, než jako „obydlí poskytující půvab starobylého domova“, jak ho kreativně popisoval inzerát, nabízející pronájem. Ještěže v něm nebudeme bydlet, ačkoliv „pohodlný a útulný“ domek pro hosty, jejž jsme si pronajali, pravděpodobně nebude o nic lepší. Zaparkuju u obrubníku a táta zastaví za mnou.

„Pan Garett povídal, že klíč bude pod rohožkou,“ připomínám mu, když vystoupí. Popadnu batoh a vykročím kolem domu jako první. Do cesty se mi postaví nakloněná branka a já se snažím ji nepovalit, když odsouvám západku, abych ji otevřel.

Za domem neroste tráva, zato se uprostřed holého dvorku tyčí majestátní dub a natahuje větve všemi směry. Unavený dřevěný plot představuje ošklivou, ale účinnou bariéru před zraky zvědavých sousedů, a břečťan, který se po něm plazí, by mohl být hezký, kdyby neposkytoval útočiště potkanům a pavoukům. V jednom rohu stojí omšelý domek pro hosty, přilepený ke strmému svahu.

„Krása,“ pochvaluje si táta, „a soukromí. Budeš tu v bezpečí.“

Něco v jeho hlase mě zarazí. „Ty tu se mnou nebudeš?“

Zavrtí hlavou. „Tohle je tvůj projekt, vzpomínáš? Pomůžu ti usadit se, ale Zátah po mně chce, abych odvedl ještě nějakou práci.“

Čekám na úlevu, která by se měla dostavit po jeho slovech, protože z nich vyplývá, že mě nikdo nebude kritizovat ani zpochybňovat moje rozhodnutí. Místo toho mám pocit, že se mi dvorek pana Garretta naklonil pod nohama. S tátou to táhneme od doby, kdy před patnácti lety umřela máma, a přestože jsem od něho pomoc nečekal, počítal jsem s tím, že bude poblíž a – no zkrátka bude můj táta. Místo toho mě opustí, abych o osudu Rachel Winterové rozhodl sám.

Povzbudivě mi stiskne rameno. „Přijedu za tebou, kdykoliv to půjde. Vedení chápe, že i když do tvého projektu nebudu zasahovat, musím se tu občas ukázat, aby moje nepřítomnost nevzbuzovala nežádoucí pozornost. Ale ty to zvládneš, Matthewe.“

„Já vím.“ Třeba když to budu dostatečně často opakovat, oba tomu uvěříme. „Budu v pohodě.“

„Rohožka“ pana Garreta je kus kartonu položený v prachu před domkem pro hosty. Aspoň že funguje klíč. Až na to, že po otevření dveří se z nich vyline zatuchlý pach starého kouře, který mi připomene paní Pollyovou, a málem se pozvracím. Vejdu dovnitř a najdu viníka – krb plný popela. Kromě něj uvidím v jednom rohu hrbolatou matraci a plastový stolek a židli v druhém. Otevřu osamělé okno, abych vpustil dovnitř čerstvý vzduch dřív, než po podlaze z oprýskaných dlaždic dojdu do koupelny, kde ve sprchovém koutu chybí závěs, a do malé kuchyňky. Při pohledu na zrezivělý sporák mě napadne, kdy na něm naposledy někdo vařil. Ještě je tu mrňavá lednička a dřez plný skvrn, a to je celé vybavení mé nové domácnosti.

„Celkem slušné,“ poznamená táta. „Pojďme tě zabydlet.“

Než stačím rozepnout zip své cestovní tašky, prásknou zadní dveře velkého domu, a přes dvorek kráčí rtuťovitý chlapík s vrásčitou hnědou kůží. Černé vlasy prokvétají stříbrem a tváří se tak kysele, že by si citron vedle něho připadal jako neschopný přeslazený chudáček. Navzdory nepatrnému kulhání se nese zpříma a řeč jeho těla na dálku křičí, že působil v armádě.

„Allen Garrett?“ zeptá se táta a muž broukne na souhlas. „Jonathan Watts. Ještě jednou díky, že jste nám to pronajal.“

Pan Garrett ignoruje jeho napřaženou ruku. „Našli jste klíč? Dobře. Žádná zvířata, zákaz kouření. Nájemné se platí každý měsíc, vždycky prvního. Peníze stačí hodit do schránky.“

„Tohle by mělo pokrýt prvních pár měsíců.“ Táta vklouzne nepřijatou rukou do kapsy a vytáhne z ní obálku. „Často jezdím na služební cesty, ale Matthew se o sebe dokáže postarat. Kdybyste něco potřeboval, moje číslo máte.“

Domácí na mě zamžourá jako na skunka, který se chystá zvednout ocas a zasmradit mu kalhoty. „Žádné mejdany.“

Toho se bát nemusí. „Bez obav,“ ujistím ho. „Žádné mejdany.“

Opět zavrčí. Vezme si obálku, věnuje mi poslední zamračení a kráčí nazpátek.

Aspoň se nemusím bát, že bude vlezlý. Zdá se, že pan Garrett nás bude ochotně ignorovat, a my milerádi přistoupíme na pravidla jeho hry. Táta mě vezme na nákup. Pořídíme si něco k jídlu, tiskárnu, pomůcky do školy a pan domácí se ani neukáže, když odnášíme věci dovnitř. Prohloubí se tím můj pocit osamělosti, když druhý den odpoledne táta naloží svůj kufr do auta.

„Budu od tebe jen tři hodiny cesty,“ řekne mi přes otevřené okénko a já z jeho výrazu vyčtu, že mu žaludek kroutí stejné tornádo jako mně. Na sedadle vedle něho leží dopis od vedení s jeho pověřením. Obsahuje adresu muže, který přežil, když na něho spadl strom. Shodou okolností zůstal nezraněný stát mezi jeho větvemi. Štěstí, nebo něco jiného? Táta to zjistí.

Pokračuje: „Pamatuj si, Matthewe: Tohle je tvoje zkouška. Jakmile jí úspěšně projdeš, všechno se změní.“

Na okamžik to vypadá, že se chystá něco dodat, ale pak mě jenom poplácá po paži a nastartuje. Ustoupím dozadu a doufám, že si nevšimne, jak zatínám zuby natolik úporně, až mě z toho bolí čelist. Když jeho vůz zmizí za rohem, pocit prázdnoty mi připadá přímo hmatatelný. Když se konečně otočím a ploužím se nazpátek do chatrče – „domek pro hosty“ mi připadá jako nepřiměřeně nóbl výraz – v okně pana Garretta se pohne záclona.

Zvědavý stařec.

Na tom nesejde. Několik minut studuju svoje poznámky a pak se jdu projet.

Musím provést nějaké vlastní sledování.

KAPITOLA 5

Dům Winterových stojí v klidné čtvrti s popraskanými chodníky a nakloněnými ploty. Venku nikdo není, když ho míjím, i když se o zeď opírá kolo. Malou přední verandu rámují okna s bílými okenicemi a plynoucí roky a slunce se postaraly o to, aby modrý nátěr vybledl. Na šikmé střeše se povaluje listí, tráva je úhledně posekaná až na místo pod houpačkou zavěšenou na větvi statného stromu, kde je trávník vydřený.

Zajímalo by mě, jestli ji tam pověsil Rachelin táta. Myslí na něho, když na ní sedí, anebo už Znamení způsobilo, že na něj kašle?

Zatím nevím, ale brzo to zjistím.

Ve spise, který mi vedení poslalo, toho o Rachel kromě zpráv o nehodě mnoho nebylo. A nic moc jsem nenašel ani na internetu. Objevil jsem její jméno na několika výsledkových listinách středoškolských závodů v přespolním běhu a ani sociální sítě mi toho moc nenabídly. Buď má tolik práce, že je nestačí aktualizovat, nebo toho tolik nesdílí. Nejvíc mi posloužila její fotka. Rachel je pěkná holka se světle hnědými vlasy a nápadnýma očima barvy oříšků.

Články o nehodě vykreslily hrozivou scénu. Nechyběly snímky zdemolovaných aut, u nichž se pilně činily skupiny záchranářů. Opilého řidiče museli hasiči vystříhat, zato pana Wintera sanitka odvezla jen pár minut po svém příjezdu. O chvíli později se ve svém voze přiřítila paní Winterová, kterou zavolal někdo, kdo poznal její dceru. Rachelinu třináctiletou sestru nechala u sousedky, aby ji ušetřila pohledu na místo nehody. Co se týče emocí, jeden z příspěvků šel až na dřeň a zveřejnil rodinnou fotografii Winterových, na níž Rachelin široký úsměv vypadal přesně jako ten jejího táty. Radost ukrytá ve snímku se nedala přehlédnout.

Otočím auto ke křižovatce, kde onu rodinnou pospolitost opilý Malcolm Harrison rozdrtil na padrť. Na rohu je klid, rozbité trosky a zničená auta dávno odvezli. Zaparkuju, vystoupím a v duchu si přehrávám tragédii, která mě sem přivedla.

Pan Winter sedí za volantem, Rachel na sedadle spolujezdce. Možná si povídali o tom, jaký měla den, anebo co budou dělat, až dorazí domů. Třeba jenom poslouchali hudbu. Zastavili u přechodu. Počkali.

Rozjeli se.

Viděli, jak se k nim blíží? Harrison to napral do pana Wintera, aniž zpomalil, takže neslyšeli kvílet brzdy. Náraz musel auta otočit, než smykem zastavila, pomačkané kovové skořápky omotané kolem dvou rozbitých těl.

A Rachel z jedné z nich vystoupila bez úhony.

Ve městě tak malém jako Mills Creek musela většina lidí pana Wintera znát a obrázky z pohřbu, poskytnuté vedením, dokazují, že účast byla hojná. Na prahu domu smutku se nejspíš objevovaly kastroly s jídlem a možná se dostavil soused se sekačkou, aby se postaral o trávník. Dokonce i teď si lidé všímají pozůstalých víc než obvykle.

Musím být opatrný.

Naštěstí zabírá nálepka nového kluka. Zítra nastupuju do školy, díky čemuž budu, doufejme, vypadat normálněji než jako teenager, který náhodou žije na zadním dvorku pana Garretta. Výuka už začala před několika týdny, ale škola stále měla volná místa. Táta jim ukázal kopii naší nájemní smlouvy a vysvětlil jim, že od druhé třídy se vzdělávám doma, což je pravda, a to rozhodlo. A tak mám v peněžence novou kartu, která ze mě dělá hrdého studenta střední školy v Mills Creeku.

Kam chodí i Rachel. Oba budeme v prváku, což znamená, že se naše rozvrhly překrývají a budeme mít i stejnou přestávku na oběd.

Způsob, jak se seznámit.

Vtom moji pozornost upoutá něco na druhém obrubníku. Vystupuje to příliš ostře, aby se jednalo o obyčejnou šmouhu od pneumatiky, a bližší zkoumání odhalí symbol nekonečna, pečlivě vyvedený tmavě modrou barvou. Z průsečíku ležaté osmičky vyrůstá kříž. Kresba nemůže být větší než pár centimetrů, ale po zádech mi z ní přeběhne mráz.

Leviatanský kříž. Starý alchymistický symbol pro síru a znamení Lucifera.

Ale nemůže být určen mně. Podívám se pozorněji a uleví se mi v okamžiku, kdy si uvědomím, že se mýlím. Kříži chybí jedno břevno, není tedy dvojitý. Ne, kdepak, tohle je něco jiného, i když to působí spíše jako záměr než náhoda. Možná to tu někdo zanechal na znamení zármutku, hrůzy vyvolané důsledky rozhodnutí, která Malcom Harrison toho dne učinil. Možná se tu poflakuje nějaké znuděné děcko. Zírám na záhadný symbol o minutu déle, ale nic dalšího nevyčtu. Nedozvím se nic o jeho významu ani o osobě, která jej ztvárnila.

Doufejme, že moje další zastávka přinese víc odpovědí. Než nasednu zpátky do auta, vytáhnu mobil a kresbu si vyfotím. Naposledy se podívám na obrubník a než projedu křižovatkou, dvakrát zkontroluju silnici.

Vsadím se, že nejsem jediný, kdo to teď dělá.

Tiché ulice mě zavedou do centra města za deset minut. Zaparkuju před malým pekařstvím vmáčknutým mezi opravnu vysavačů a bazarem s hudebními nástroji. Vlnící se písmena na prázdné výloze hlásají: CHARÓNOVA POSLEDNÍ ZASTÁVKA a vedle vchodu stojí černá lavička vyřezaná do tvaru loďky. Otevřu dveře a ven se vyvalí sladká vůně čerstvě upečených koláčů.

Muž se stříbrnými vlasy má u pokladny plné ruce práce s dalším zákazníkem, což mi poskytuje příležitost prohlédnout si velkou vitrínu s nabízeným zbožím. Paní Pollyové by se tohle místo líbilo a já se částečně hroutím z vědomí, že je kvůli mně nikdy neuvidí. Ale na lítost teď není čas, obzvlášť když na mě chandra jako vždycky padne uprostřed noci. Nakloním se, abych si prohlédl dort s granátovými jablky označený jako „Persefónina pomsta“, a zastaví mě dívčí hlas.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Vzhlédnu a na dezert okamžitě zapomenu. V článku se zmiňují o práci na půl úvazku, ale já si nebyl jistý, jestli tu bude, obzvlášť tak krátce po nehodě. Možná se potřebovala něčím zaměstnat, aby se oprostila od smutku, který z ní sálá, přestože se snaživě usmívá. Vlasy má delší než na fotce a působí přepadle, ale zpoza pultu na mě určitě hledí oči Rachel Winterové. Podívám se na jmenovku připnutou na košili. Rae.

Hurá do práce.

„Doufám, že jo.“ Provinile se usměju a ukážu na vitrínu. „Mám chuť na všechno.“

Přikývne, aniž její úsměv zakolísá, ačkoliv se zdá, že ji stojí značné úsilí si ho udržet. „Vážně jsou všechny dobré. Nejvíc se prodává ,Ať tě vezme čert, jestli si nedáš‘, ale já osobně mám nejradši ,Noc v Tartaru‘. Oblíbené jsou i brownies.“

Odpovědi znějí naučeně, jako by je opakovala bezpočtukrát předtím, s čímž se dá počítat. Pod očima má černé kruhy, ale trpělivě vyčkává, zatímco si prohlížím dort nazvaný Noc v Tartaru. Stejně bych si ho vybral kvůli tomu, že je čokoládový, ale za daných okolností by klidně mohl být z mražené brokolice, moje chutě jsou momentálně vedlejší. Důležité je, že mu dává přednost ona, a co chutná jí, chutná i mně.

„Beru ho,“ přikývnu. „Vypadá lákavě.“

„Dobrá volba.“ Vyndá ho z vitríny. „Sníte si ho tady?“

„Vezmu si ho s sebou. Díky.“ Před pultem stojí několik stolků, ale první kontakt s projektem by měl být krátký. Letmý. Stačí navázat spojení, které můžu později rozvíjet. „Jsem tu nový a tohle místo je zatím to nejlepší, co jsem z města viděl. Střední škola stojí někde poblíž?“

Odpověď pochopitelně znám, ale hladce tím navážu hovor.

„Mills Creek High?“ zeptá se a já přikývnu. „Tak ta je tak čtvrt hodinky odtud. Taky tam chodím. Jsem Rae.“ Ukáže na jmenovku. „Což ti nejspíš došlo.“

Pochopitelně to vím, ale z jiného zdroje, než si myslí. „Já jsem Matthew. Bude to děs běs? Zatím mě vzdělávali doma, tak jsem z toho trochu vyklepanej.“

Najednou se usmívá od srdce a já zahlédnu veselou dívku, jakou bývala, než ji zdrtila tragédie. „Naše bouda není špatná. Učitelé jsou v pohodě, pokud teda na matiku nevyfasuješ pana McNallyho.“ Neujde jí, jak se tvářím. „Ty ho máš.“

„Hned druhou hodinu.“

„No, tak přinejmenším se jí protrpíme spolu. Taky na ni chodím.“ Odkrojí mi silný plátek dortu a uloží jej do bílé krabičky. „Co tam máš dál?“

Oddrmolím svůj rozvrh, což není nic těžkého, protože jsem se ho nazpaměť naučil hned, jak mi ho usměvavá sekretářka podala. „První hodinu mám španělštinu s Torresovou, potom McNallyho, pak anglinu s O’Brianovou a po ní bižuli s Dohertym. Po obědě následuje děják s Timmultovou a pak jdu na opáčko, protože usoudili, že mám co dohánět.“ Ušklíbnu se. „Nejspíš se nepletou.“

Rae zamrká. „Páni! Já si svůj rozvrh na první dobrou nikdy nezapamatuju. Chytám se tak druhý týden.“

„Jsem trochu nervózní.“ Zahanbeně pokrčím rameny a tetelení v břiše mi napoví, že to na ni tak úplně nehraju. „Je mi jasné, že se hned ztratím a skončím ve špatné třídě.“

„Budeš v pohodě.“ Uzavře krabičku samolepkou ve tvaru loďky, která venku slouží jako lavička, a podá mi ji. „Timmultovou neznám, protože je tu nová, ale Torresová je hodná. O’Brianová dá člověku zabrat, ale jinak je dobrá. Taky k ní chodím. A hodně štěstí s koučem Dohertym.“

„Koučem?“

„Přespolní běh. Běháš?“

„Trochu.“ Osm deset kilometrů každé ráno, ale nechám si to pro sebe. Tohle překvapení se mi může hodit, pokud se situace zvrtne. „Nejsem ani rychlý, ani vytrvalý.“

„To je v oukeji. Žíly si nikdo netrhá. Měl bys to zkusit.“ Rae pohlédne za moje záda, kde se tvoří fronta, a ramena jí nepatrně poklesnou, než je zase narovná. Opět nahodí úsměv. „Zkasíruje tě pan Jamamoto. Uvidíme se zítra?“

„Určitě. Zatím.“ Přesunu se k pokladně a Rae pozdraví ženu za mnou. Povídají si, zatímco já platím. Žena je zjevně pravidelnou zákaznicí a ptá se na Rachelinu rodinu. Rae jí zdvořile odpoví, že to zvládají, že už je jim lépe a všechno je v pořádku. Nejradši bych tou ženskou zatřásl, aby pochopila, že nic není v pořádku a nic není v pohodě.

Rae se jenom usmívá a odkrojí další plátek dortu.

Má výdrž, to se jí musí nechat.

Vyjdu ven s dortem v ruce a do očí se mi zabodne ostré slunce. Hodinky tikají. Když budu mít štěstí, strávím příští rok v Mills Creeku a budu sledovat Rae Winterovou, jak vede úplně obyčejný život. Přinejmenším mám za sebou slibný začátek, protože po našem krátkém setkání bych řekl, že rozhodně nevypadá Poznamenaná.

Na druhou stranu paní Pollyová taky tak nevypadala. Aspoň ze zezačátku.

Něžný větřík chladí moje rozpálené tváře. Mrknu se, kolik je. Čas a místo si zapíšu do protokolu. Na lavičce sedí mladá matka a krmí batole sušenkou, muž opírající se o strom si vychutnává brownie. Naše oči se střetnou a nová myšlenka způsobí, že málem upustím dort.

Táta povídal, že tohle je zkouška. Jak se vedení dozví, že jsem jí prošel, pokud mě nebudou sledovat?

Sledovat mě nebudou, což znamená, že jsem jediný vymítač ve městě. Všichni kolem mě jsou cizí, ale není to tak, že od Druhého zátahu dostanete adresář firmy, když se jí upíšete. Stávající členové vyhledávají nové rekruty, a pokud je vedení schválí, začíná staromódní učení. Neexistuje žádná tajná škola, žádný skrytý kemp, žádný každoroční firemní piknik. Druhý zátah je v podstatě síť izolovaných teček, což dává smysl, protože ten, kdo neví nic o Luciferově znamení, by došel k závěru, že jenom tak z plezíru upalujeme lidi. Utajení je klíčové. Jediní členové, se kterými jsem se kdy setkal, jsou táta a jeho mentor, což znamená, že bych jiného vymítače nepoznal, ani kdyby stál přímo přede mnou.

Možná je ten chlap jeden z nich.

Náhle je na chodníku až moc očí: muž s brownie, postarší pár na procházce, teenager loudající se kolem se řvoucími sluchátky na uších. Dokonce ani fronta u Charóna už nesestává ze zákazníků, které přepadla chuť na sladké, ale z lidí, kteří nenápadně pozorují, jak se potýkám s projektem.

Co nejledabyleji zamířím ke svému autu. Letmo se ohlédnu k pekárně, kde se opět otvírají dveře a objeví se žena, která předtím mluvila s Rae, s krabicí v ruce. Než jimi stačí projít, dveře do ní zezadu vrazí takovou silou, až klopýtne dopředu a upustí dort.

Možná se Rae její otázky nakonec nelíbily.

Nic dalšího nezjistím. Někdo se shýbne pro krabici a podá ji ženě, která zvedne víko a nakoukne dovnitř. Musí zažertovat, protože lidé kolem ní se smějí a ona odkráčí. Z pekařství odchází další zákazník a dveře za ním hladce zaklapnou.

Nemusí to nic znamenat.

Nebo, skoro slyším tátu, to může znamenat docela hodně.

Na chodníku je zase rušno a já nasednu do auta a odjíždím. Nikdo se za mnou nedívá, ale na tom tak jako tak nezáleží. Kdyby mě viděl některý z vymítačů, musel by moje počínání označit za úspěch. Nejenom že jsem se spojil se svým projektem a spatřil možný náznak Znamení, ale dokonce jsem položil základy pro naše příští setkání.

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5