Přeložila Lucie Šavlíková

THE SHELTERLINGS

Published by arrangement with Clarion Books/HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers.

Copyright © Sarah Beth Durst, 2022

Jacket art © Brandon Dorman, 2022

Translation © Lucie Šavlíková, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9598-5 

Obsah

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

PODĚKOVÁNÍ

Noahovi

PRVNÍ KAPITOLA

Violka byla jedinou veverkou v Útulku pro odmítnuté zvířecí pomocníky a vždycky se ráda přihlásila o práce, které vyžadovaly zvlášť chundelatý ocásek. Jako třeba zametání verandy.

Pobrukovala si a švihala ocasem sem a tam. Ještě chvilku a veranda bude jako ze škatulky. Chtěla, aby pro nově příchozí bylo všechno pokud možno perfektně nachystané.

Bude to první přírůstek do útulku od doby, kdy odešel Oliver. Nováčky vždycky vítal on a pomáhal jim zvykat si na život v novém domově. Violka si pamatovala, jak mile, citlivě a trpělivě se choval k ní samotné, když dorazila. Dokáže vůbec Olivera nahradit? Rozhodně se o to pokusí!

„Gustíku, sundal bys, prosím, z prádelní šňůry ubrus, než začne pršet?“ zavolala. „Jetelka totiž předpověděla, že nespadne ani kapka a celý den bude slunečno.“

Gustík, sameček sovy pálené a Violčin nejlepší kamarád, vylétl z okna v horním patře a na medově zlatých perutích zakroužil nad předzahrádkou. „Páni, vážně předpověděla něco tak užitečného? Ta ale dělá pokroky!“

„Asi jsi měl pravdu s tím rýmováním,“ prohlásila Violka. „Líp se pak soustředí.“ Jetelka měla dar předpovídání. Pokud se to tak dá říct. Často předpovídala hlouposti a vždycky se mýlila. Violka s Gustíkem jí pomáhali přijít na to, jak předpovědi aspoň trochu zpřesnit.

„A daří se jí to?“

„Ani moc ne.“ Při pomyšlení na popletené rýmování, o které se Jetelka na jejich radu pokoušela, se Violce zkroutily vousky. „Ale snaží se.“

Gustík se snesl na prádelní šňůru a ta se pod ním zhoupla. Zobákem uvolnil kolíčky a hodil je na trávník. „Minule se asi na půl hodiny zasekla nad proroctvím o pomeranči.“

Violka dometla verandu a vyklepala prach z ocásku na trávu. Pak začala pobíhat sem tam po přední zahrádce, sbírala kolíčky a taky pár lístků a větviček, které stačily od jejího posledního úklidu napadat na zem.

„Hlavně klid, Violko,“ ozval se Gustík. „Všechno vypadá skvěle. Navíc tu novou příchozí asi nebude zajímat, jestli se někde válí nějaká větvička. Pro ni bude nejdůležitější, aby se tu cítila vítaná. Vzpomeň si, jaké to bylo, když jsme sem přišli po… však víš, po čem.“

Violka se zastavila a rozhlédla se po zahrádce. Vypadala k světu. Přímo pohádkově. Pivoňky už se plně rozvily a jejich nadýchaná růžová okvětí byla dvakrát větší než Violčina hlava. Samotné stavení – podivuhodné spojení starého, rozlehlého statku, stodoly a bludiště podzemních chodbiček – bylo čerstvě natřené nabílo s modrým lemem okolo. A obrovitánské hnízdo na verandě, vystlané růžovými polštářky, přímo lákalo k lenošení.

Samozřejmě si až moc dobře pamatovala, jaké to bylo ocitnout se někde, kde vůbec být nechtěla. Jenže jakmile jednou čarodějové rozhodnou, že se nehodíte na zvířecího pomocníka, musíte prostě skončit v útulku. Jediný zdejší obyvatel – útulník, jak si mezi sebou říkali –, který kdy odešel, byl Oliver. A stejně Violka tajně doufala, že by se jednoho dne mohl vrátit. Útulníci zkrátka žili v útulku. Bylo to tak dané. Ale žilo se v něm moc pěkně. „Bude se jí tu líbit,“ prohlásila veverka.

„Určitě bude.“

Znovu si oprášila ocásek a cupitala zpátky k domu. Na hebkém bříšku ji šimrala tráva. „Poradil jsi Jetelce, co se rýmuje na slovo pomeranč?“

„Na pomeranč se nic nerýmuje. Stejně se to proroctví týkalo ovocného salátu. A ovocný salát zrýmovala se sto mocných balad, což nemá chybu.“

Violka vyhopkala po schodech. „Šlo by to se slovem poněvadž.“

„To se ne… No, možná, když to zamumláš hodně rychle.“ Gustík slétl pod ubrus, nabral ho hlavou a pak se celý obalený látkou rozlétl k domu. Ven mu koukala jen křídla. Violka slyšela, jak si cestou pořád dokola opakuje pomeranč – poněvadž, pomeranč – poněvadž…

„Pozor, ať nevrazíš do –“ zavolala na něj.

Bum!

„– zdi,“ dořekla.

„Jauvajs!“

Div se nerozesmála nahlas.

„Nesměj se!“

„Já se nesměju!“ Vešla do dveří a tiše se chichotala do ocásku, kterým si zakryla čumáček. Zaslechla druhé žuchnutí tlumené peřím, jak Gustík narazil do další zdi.

„Tak si zkus lítat poslepu!“

„Vedeš si skvěle!“ povzbudila ho.

Konečně se Gustíkovi podařilo trefit se do jídelny. Sedl si na žlab a setřásl ze sebe ubrus. Violka ho chňapla do předních zubů a společně natáhli látku přes žlab. Běžně se sice ubrus na zakrývání žlabu moc nepoužívá, ale Violce se líbilo, jak to vypadá upraveně.

To, že v útulku vlastně nikdo skončit nechce, ještě neznamená, že tu nemůže být hezky, říkával Oliver, jen místo „hezky“ používal slovo „uklizeno“. Violka si to v duchu předělala po svém.

Zkontrolovala celou jídelnu, pak vstupní halu i obývák plný nejrůznějších židlí, pohovek a všemožných bidýlek. Zdálo se, že je všechno připravené. Hrudníček se jí nadmul pýchou. „Myslíš, že se tu nově příchozí bude –“

Než stačila větu doříct, prosvištěl kolem ní želvák Zefyr. Violka rychle uskočila, aby jí nerozmačkal tlapičky. Na želvím krunýři se všemi dvaceti lepkavými prstíky držel gekon Lístek, Zefyrův nerozlučný kamarád, a ječel: „Bacha, Violko!“

„Pardón!“ volal Zefyr.

Violka zaplula pod stůl.

Zefyr nevybral levotočivou zatáčku, vrazil do futra a svištěl dál. Z haly se ozvalo Lístkovo zapištění: „Schody!“ a pak nezaměnitelné buch-buch-buch, jako když se želva velice rychle dostává dolů ze schodů. Nakonec to tlumeně žuchlo, jak dvojice dopadla do suterénu, kde měli svoje pelíšky útulníci, kteří dávali přednost podzemí.

„Nestalo se vám nic?“ volala za nimi Violka.

Zefyr zavýskl: „Bylo to parádní!“

„To teda nebylo,“ odtušil Lístek. „Podívej se na mě. Vypadám snad jako gekon, který zažil nějakou parádnost? Takhle se šťastný gekon fakt netváří!“

„Na druhou stranu jsme narazili jen asi do půlky schodů.“

Violka je nechala, ať se dohadují, jestli jejich pád byl, nebo nebyl parádní, a vylezla zpod stolu. Šla si prohlédnout místo, kde želvák vrazil do futra. Bylo jen trochu odřené, nic víc. To spravím, pomyslela si a trochu dřevo přepucovala ocáskem.

„Violko –“ ozval se za jejími zády Gustík.

„Já vím, že to nemusí být dokonalé,“ řekla Violka. „Jen chci, aby to tu vypadalo hezky.“

„Violko –“

„Vždyť je těžké vůbec sebrat odvahu a odejít z domova, natož pak zažít tak obrovské zklamání,“ pokračovala Violka. Všichni obyvatelé útulku kdysi snili o tom, že se stanou zvířecími pomocníky, navážou pouto se svým čarodějem a celý život se budou snažit přetvářet svět k lepšímu. Každý z nich podnikl pouť až na vrcholek Mračné hory a napil se z Měsíčního zrcadla – studánky kulaté jako měsíc v úplňku, která tomu, kdo ochutnal její vodu, předala kouzelnou moc. A každému z nich nakonec čarodějové řekli, že jejich nabyté kouzelné schopnosti jsou úplně k ničemu. Violka začala drhnout futro ještě zuřivěji, jako by tím snad mohla vydrhnout z paměti i tu hroznou vzpomínku.

„Violko.“

Zarazila se.

„Za chvilku tu bude.“

„Kruciš!“ vypískla Violka a samým rozčilením běhala dokolečka. „Jejda, jejda.“ Vystřelila ze dveří a pelášila po cestičce, zatímco Gustík jí plachtil nad hlavou. Posadil se na vršek zahradního oblouku a Violka se upřeně zadívala na putovní kruh, což byly dokola vyskládané kameny popsané znaky, kterým se říkalo čaroglyfy.

Putovní kruh vytvořili spolu s několika zvířecími pomocníky původní obyvatelé útulku – úplně první útulníci. Zajišťoval magické spojení s Čarodějnou věží. I Violka ho jako všichni ostatní použila, když ji sem tehdy poslali.

Z domu za sovou a veverkou vylezli, vyskákali či vyletěli i další obyvatelé a shromáždili se kolem putovního kruhu.

Violka sledovala, jak to ve středu kruhu fialově jiskří. Přešlapovala z tlapky na tlapku. Už je to tady! Nová spolubydlící! Třeba pochází odněkud, kde Violka ještě nikdy nebyla. Od oceánu, z pouště nebo ze zasněžených velehor… Mívala ve zvyku představovat si, jak se svým vlastním čarodějem cestuje po světě. Docela jako slavná zvířecí pomocnice Iris, která v jedné z legend putovala s čarodějem až na vrcholek hory, kde zachránila spoustu zvířat před lavinou tak, že sníh proměnila v mýdlové bubliny. V jiném vyprávění zase cestovali do pouště, kde pomocí vodního kouzla vyčarovali oázu.

„Doufám, že bude taky plameňák,“ ozvala se Rozárka, růžová samička plameňáka. V útulku bydlelo několik ptáků, ale plameňák tu byl jen jeden. „Nebo pelikán. Nebo kachna. Nebo husa. Nebo datel. Nebo –“

Jeden z místních hadů se proplazil mezi kameny putovního kruhu. „Já doufám, že bude had. Užili bychom tu víc plazení.“

„Mé srdce prahne po nějakém savci,“ ozval se Zvonek, vytáhlý králík s dlouhýma ušima. Na hlavě měl svůj milovaný klobouk, který momentálně vypadal jako klasická pánská fedora s dírami na uši. Jako jediný z útulníků měl něco na sobě, a to proto, že jeho magie působila pouze na klobouky. „Pokud možno býložravém, pěkně prosím.“

„Co máš proti masožravcům!“ naježila se vedle něj liška.

Fialový oblak jisker v putovním kruhu začal vířit po směru hodinových ručiček a čaroglyfy na kamenech zazářily tak ostrým bílým světlem, že si Violka musela zakrýt oči ocáskem.

Gustík se snesl vedle ní. „Pamatuješ na den, kdy jsem sem přišel?“

„Na ten nikdy nezapomenu,“ prohlásila Violka. Ten den se seznámili. A ten den Gustík taky proletěl střechou verandy, když jí ukazoval svou speciální schopnost. Celý týden střechu společně opravovali a skamarádili se. A pak tu byla ta nehoda se žaludy.

První zimu v útulku nebyla Violka vůbec ve své kůži – těžko si zvykala na nový a nečekaný domov, byla v rozpacích ze své magické schopnosti a neuměla si představit, jak by mohla dělat něco jiného než zvířecí pomocnici, o čemž odjakživa snila. A tak z nervozity zaplnila žaludy nejdřív svoji skříňku a pak i tu ve velké hale. Oliver jí mohl stokrát opakovat, že žádného obyvatele útulku nikdy nikdo nepošle pryč, přesto měla strach, že i tady selže. Když pak Gustík jednou prozkoumával dům, objevil její skrýš v hale a všechny žaludy se rázem rozkutálely po podlaze. Zefyr právě trénoval super rychlost, uklouzl po nich, dokutálel se až do jídelny a tam plnou parou vrazil do žlabu. Naneštěstí byl zrovna plný polévky. Pastinákové.

A ta pak byla úplně všude.

Gustík měl tehdy pro Violku pochopení. Nabídl jí, že si může zásoby žaludů ukládat v jeho hnízdě, jak dlouho bude chtít, a nechal ji, dokud se necítila v útulku tak jistě, že přestala mít potřebu dělat si velké zásoby. Nikdy mu tu laskavost nezapomene. Vzdát se své skrýše na žaludy je důkazem opravdového přátelství.

„Myslíš na pastinákovou polévku, co?“ ozval se Gustík.

„Rozprskla se všude, dokonce i po stropě.“

„Ovšem první svinčík jsem nadělal já dírou ve verandě. Řekl bych, že z těch dvou katastrof jsem já způsobil větší.“

„Záleží na tom, jak moc máš rád pastinákovou polévku.“ Violce dost chutnala. V lese, kde vyrostla, veverky polévku nejedly. Ale tady, na místě, kde žilo tolik různých tvorů s nejrůznějšími chutěmi, měla možnost ochutnat polévku i chleba a sýr. „Měli jsme té nové útulnici uvařit polévku.“

„Vždyť ani nevíme, co je za zvíře, natož jaké má chutě. Třeba polévku nejí.“

„Ona nejí polévku?“ pohoršeně vyprskl králík Zvonek.

„Nevíme,“ odpověděl Gustík. „A o to právě jde. Nevíme o ní vůbec nic. Musíme si prostě počkat a uvidíme.“

Před časem se s nimi spojil zvířecí pomocník z Čarodějné věže, jakýsi jezevec, že prý mají dalšího nevhodného kandidáta. Jmenuje se Jasmínka, ale co je za zvíře, odkud pochází nebo jaká je, to už nezmínil. Violka si pomyslela, že Jasmínka je hezké jméno. Snad to tedy i znamená, že jeho nositelka bude milá. Co nevidět to zjistí!

„Zhluboka dýchat, Violko,“ řekl Gustík, hned to předvedl, nadechl se a vydechl tak mocně, až se mu pírka na hrudníku načepýřila.

„Jsem v klidu.“

„Kdepak. Celá se třeseš.“

Je pravda, že ocásek se jí chvěl vzrušením. Popadla ho do předních paciček a pevně ho tiskla, zatímco fialový oblak jisker vířil čím dál rychleji. Zadržela dech.

A pak zase vydechla, protože už to nemohla vydržet. Stiskla ocásek ještě pevněji. To je tak vzrušující! pomyslela si. Ať je Jasmínka kdokoli, teď je jednou z nich. Jednou z útulníků.

Konečně Violka ve fialovém oblaku zahlédla obrys postavy.

„Už je tady!“ vykřikla Rozárka.

Obrys zavřeštěl a zvířata se rozprchla na všechny strany. Králík zapadl do živého plotu, plameňák vylétl do vzduchu, had se odplazil do vysoké trávy a liška s ušima přitisknutýma k hlavě a s napjatými svaly uskočila stranou.

„Myslím, že jsme ji vyděsili,“ prohlásila Violka.

„Nevím, kdo koho tady děsí!“ ohradil se z úkrytu králík.

Gustík na všechny zamáchal širokými křídly. „Všichni zpátky do domu. Přivítá ji Violka a vy se s ní můžete seznámit, jakmile se trochu rozkouká. Huš, huš!“

Liška, plameňák i had se stáhli do stavení.

„A co ty?“ zeptal se Zvonek, zatímco hopkal směrem k verandě. Uši měl strachy přitisknuté ke klobouku.

„Já? Já jsem jenom neškodná socha,“ řekl Gustík, zatajil dech a zkameněl. To byla jeho kouzelná schopnost – dokázal se proměnit v kámen. Přesněji řečeno v žulu. Teď byl k nerozeznání od běžné zahradní sochy. S tím rozdílem, že se mohl kdykoli proměnit zpátky v sovu pálenou z masa, kostí a peří.

Jakmile ostatní zmizeli v domě, Violka pustila ocásek a udělala pár krůčků směrem k putovnímu kruhu. „To nic,“ promluvila opatrně. „Jsem tu jenom já. Jmenuju se Violka.“

Fialový obláček se pomalu rozplýval a na Violku zíraly dvě žluté oči velké jako talíře. Co jsi jenom zač? uvažovala Violka. V životě takové oči neviděla. Odrážel se v nich zkamenělý Gustík, předzahrádka, stavení i ona sama. „Ty jsi Jasmínka, viď?“

Jasmínka se spustila na všechny čtyři a vystřelila z fialového oblaku. „Nikdy mě nechytííííš!“ vřískla, prosmýkla se kolem Violky a zapadla za pivoňky.

Violka si ji ale mezitím stačila líp prohlédnout. Byla to malá opička s velikýma očima orámovanýma černými trojúhelníky a s černobíle pruhovaným ocasem, který byl dlouhý nejmíň půl metru. Lemur! Violka žádného lemura neznala.

Tyhle opičky žily daleko na jihovýchodě v tropických pralesích, tolik odlišných od luk, pastvin, dubových a jehličnatých stromů kolem útulku. Všechno tam bylo jiné, od počasí až po rostliny. Jé, ta až se zabydlí, bude nám vyprávět jednu historku a zajímavost za druhou, těšila se Violka. Odmítnutí zvířecí pomocníci na rozdíl od těch přijatých nikam necestovali, ale mohli si aspoň o vzdálených končinách nechat vyprávět. Violka doufala, že Jasmínka bude mít vyřídilku. Měla na ni spoustu otázek.

Puf! Puf! Puf! zapraskaly poslední fialové jiskry a zmizely. Lemurka při tom zvuku vyjekla a skočila se schovat za zkamenělého Gustíka.

Gustík se proměnil ze sochy v živou sovu. „Vítej v Útulku pro odmítnuté zvířecí pomocníky! Moc mě těší!“

„Cha! Nemáte žádné důkazy!“ vykřikla Jasmínka a zapadla pod verandu.

„Ehm, co?“ nechápal Gustík.

Tohle bude chvíli trvat, pomyslela si Violka.

Konejšivým hlasem řekla: „To je Asparágus, ale říkáme mu Gustík. Je přátelský. Všichni jsme tu přátelští. Neboj, všechno bude dobré.“

Zaslechla, jak se zpoza stavení blíží klapot kopyt. Na předzahrádku dorazila kráva Jetelka. Uždíbla si trs trávy a mezi přežvykováním povídala: „Máš naprostou pravdu, Violko. Měla jsem vidění. Vůbec nic nového se už nestane. Nečeká nás absolutně žádné nebezpečí ani dobrodružství. Je tu Jasmínka a všechno bude dobré teď. Tak zní moje předpověď.“

„Hele, to se rýmovalo!“ zvolal Gustík. „Teď a předpověď. Dobrá práce!“

Jetelka se zatvářila potěšeně. „No jo! Konečně se mi to povedlo.“ A hned svoje proroctví zopakovala: „Všechno bude dobré teď. Tak zní moje předpověď.“

Violka cítila, jak se jí ježí srst. „To je úžasné, Jetelko.“

Kráva, spokojená se svým výkonem, se za stálého přežvykování zase odšourala pryč.

„Slyšela jsi Jetelku,“ zvesela promluvila Violka směrem k verandě, pod kterou se schovávala lemurka. „Má dar předpovídání a řekla, že všechno bude dobré.“

„Ale Violko –“ ozval se jí za zády Gustík.

Neříkej to nahlas, Gustíku, přála si Violka. Prosím, neříkej to.

„– víš přece, že Jetelka se vždycky mýlí.“

DRUHÁ KAPITOLA

Violka přebírala svoje zásoby žaludů z minulého podzimu – ty s čepičkou na jednu hromádku, ty bez čepičky na druhou. Čekala, až bude Jasmínka připravená vylézt z úkrytu pod verandou. Chtěla být poblíž, ale prostě nevydržela jen tak nečinně sedět.

Chudinka, asi je plachá, pomyslela si.

Sama byla vyplašená jako veverčátko, když sem přišla. Uklidňovalo ji jenom sbírání žaludů – tedy do té doby, než se skamarádila s Gustíkem. Oliver ji opakovaně ujišťoval, že ostatní zvířata se cítila podobně, když do útulku dorazila. Kupříkladu Lístek byl prý hodně zamlklý a stranil se ostatních. Teprve po příchodu Zefyra vylezl z… no, „z ulity“ ani „z krunýře“ ne, že, protože krunýř z nich dvou měl želvák Zefyr. Rozárka se prý chovala úplně opačně. První tři dny byla tak rozčilená, že v podstatě doslova nezavřela zobák. Každý potřeboval ze začátku pomoct a Violka si usmyslela, že bude stejně trpělivá, jako byl Oliver k ní, i když veverky trpělivostí zrovna neoplývají. Často přemýšlela, jestli jsou všichni bobři tak trpěliví, nebo je Oliver výjimka.

Gustík se bavil tím, že zaujímal různé pózy a pak se proměňoval v kámen. Nejdřív pózoval s roztaženými křídly, pak s jedním nahoru k nebi a druhým k zemi, následně vystrčil nohu a vyhrnul pírka, aby mu bylo vidět koleno. Než ho Violka poznala, netušila, že sovy mají kolena a že pod peřím schovávají překvapivě dlouhé nohy. „Violko, Violko, dívej!“ Otočil hlavu o sto osmdesát stupňů, opřel se křídly o zem, vyskočil – a pak uprostřed skoku zkameněl. Tři vteřiny postál na žulových křídlech a pak se zase proměnil zpátky. „Tadá!“

Violka nadšeně zatleskala.

„Tu poslední pózu jsem nazval křídlostoj.“

„Jé, a teď to zkus se žaludy,“ zaprosila.

Gustík si půjčil dva žaludy, postavil se na nich na křídla a zkameněl. Žaludy pod vahou jeho žulového těla popraskaly. Když se zase vrátil do soví podoby, Violka shrábla lahodnou žaludovou kašičku.

„Dokonalé provedení,“ chválila ho, zatímco si na ní pochutnávala. „Jsi přirozený talent.“

Gustík se uklonil.

Veverka dožvýkala žaludy a polohlasně zamumlala: „Co podle tebe znamená Jetelčino proroctví? Co by se tak mohlo stát?“

Gustík pokrčil rameny, až se mu pírka načepýřila. Zobákem si je zase upravil a řekl: „S tím bych si hlavu nelámal. Jetelčina představa dobrodružství znamená, že někdo vyrobí z jejího mléka sýr.“

„Mňam! Měli bychom si ho zase udělat.“ Už dlouho si žádný sýr nevyrobili. Přitom by se po něm všichni jenom olizovali. Potřebovali by k tomu pár věcí objednat ze Srpečného města, ale kdyby to udělali hned, vlak jim za pár dní suroviny přiveze.

„Taková mozzarella,“ zasnil se Gustík. „Nebo ricotta.“

„Já myslela spíš čedar.“

„Gorgonzola.“

„Tak tu určitě ne.“ Otřásla se. Při výrobě gorgonzoly se tehdy stavením linul takový puch, že polovina útulníků musela několik dní spát venku. Podruhé to rozhodně zažít nechce.

„Ementál. Roquefort. Pecorino.“

„Jenom rád říkáš názvy sýrů,“ provokovala ho Violka. „Ale vůbec nic o nich nevíš.“

Gustík zazpíval: „Camembert. Gouda. Parmezán!“

Violka zanotovala: „Čedar! Brie!“

„Žervé! Kozí sýr!“

A pak společně: „Feta!“

Violka se přátelským tónem zeptala: „Jasmínko, a co ty ráda jíš? Ovoce? Oříšky? Jsi poloopice, viď? Takže hlavně rostlinnou stravu? Ochutnala jsi někdy sýr?“ Ani Violka sýr neznala, než se napila z Měsíčního zrcadla a přišla do útulku. Věděla, že u Gustíka to bylo zrovna tak. Pocházel ze Severního lesa a tam na borovicích sýr neroste. Sama přišla z dalekého západu a ani jim tam na stromech nerostl sýr.

Lemurka schovaná pod verandou vyjekla: „Těmi řečičkami o sýrech mě stejně nedostanete!“

Možná není tak úplně plachá, pomyslela si Violka. Spíš zmatená.

„Nám nejde o to tě dostat,“ řekl Gustík. „Jde nám o jídlo.“

„Máš ráda ovoce?“ nevzdávala to Violka. „Zrovna zrají jahody, vzadu jich máme plný záhonek. Chceš se jít podívat?“

„Ani náhodou,“ odsekla Jasmínka. „Zůstanu tady, dokud mi neslíbíte, že mě nijak nepotrestáte.“

Violka se podívala na Gustíka a ten jenom pokrčil opeřenými rameny.

„Za co bychom tě měli potrestat?“ zeptala se Violka.

„Ále… za nic,“ řekla Jasmínka. Hlas zněl zastřeně, jako by se posunula ještě hlouběji pod verandu. Když tam Violka nakoukla, neviděla ani odlesky jejích obrovských očí.

„Proč bychom tě trestali?“ znovu se zeptal Gustík.

„Prostě jen tak,“ přišla odpověď.

Proč si myslí, že ji chceme… Aha, už asi vím, napadlo Violku. Nebo aspoň myslím, že vím… A mírně řekla: „Neposlali nás sem za trest.“

Gustík se přidal: „To měli pomocníci a jejich čarodějové dát jasně najevo, než začali s tím svým fialovým jiskřením.“ Propaloval putovní kruh pohledem, jako by se zlobil za takovou neurvalost. „Tohle není žádné vězení. Je to útočiště pro zvířata, jako jsme my.“

„Jenže oni tvrdí něco jiného, když si myslí, že je nikdo neslyší,“ ozval se Jasmínčin hlas trochu míň zastřeně, jako by se zase připlazila blíž. „Posílají sem zvířata, o kterých už nechtějí nikdy slyšet. Jo, poslouchala jsem za dveřmi a nestydím se za to.“

„Být v útulku není za trest,“ řekla Violka co nejrozhodněji. „Nic špatného jsi neprovedla… Jen jsi…“ Neprošla, pomyslela si, ale nahlas to říct nechtěla. „Čarodějové pro tebe neměli uplatnění.“

„Řekli, že jsem k ničemu,“ ozvala se znovu Jasmínka. „Že jsem se nepovedla.“

Violka sebou cukla. Přesně to samé řekli i jí. Mohli svůj verdikt sdělit trochu laskavěji. Žádný z útulníků si přece dobrovolně nevybral, že bude schopný dělat jenom laciné kouzelnické triky. Všichni doufali, že budou obdařeni magickou silou, která z nich udělá druhého Šedíka, zvířecího pomocníka, jenž se svým čarodějem proměnil běsnícího baziliška v roztomilé koťátko. Nebo druhou Smaragdu, pomocnici, která spolu s čarodějem zastavila lesní požár ledovým kouzlem. To byla ta pravá magie.

„Tady jsi mezi svými,“ povzbuzoval lemurku Gustík. „Všem nám řekli, že jsme se nepovedli. Jenže kamarádi jsme tedy zatraceně dobří. A vaříme skvělou polévku. Nemusíš se ničeho bát. Co kdybys vylezla a my tě tu provedeme?“

Violka už už čekala, že Jasmínka konečně vyleze, ale nestalo se nic.

„Muselo ti při té patálii pořádně vyhládnout,“ prohlásila. „Donesu ti pár jahod.“ Proběhla kolem domu do zadní části pozemku, kde rostly jahody. Měla zahradu v útulku moc ráda. Na jednom kousku pěstovali zeleninu – mrkev, ředkvičky, salát a kukuřici –, pak měli ještě záhonek s dýněmi a záhonek s jahodami. Naproti zelenině, blíž k pastvině, se rozkládal ovocný sad s broskvoněmi, jabloněmi a pekany. Na obdělávání a sklízení plodin se podílel každý – pokud se tedy nerozhodl, že si bude potravu shánět sám v přírodě za hranicemi útulku. Taková byla pravidla a díky nim byl život v útulku spravedlivý a příjemný.

Mimořádně příjemný, když vezmeme v úvahu, že tu vlastně nikdo být nechtěl.

Nikdo z nich nesnil o tom, že skončí na takovém místě. Mnozí ani netušili, že je možné se napít z Měsíčního zrcadla a zkouškou na zvířecího pomocníka neprojít. Třeba Violka to nevěděla. Nebylo to běžné. Ono už jen podniknout výpravu na Mračnou horu chtělo odhodlání. Takových tvorů se našlo pár do roka. Někdy se do útulku dostal jeden dva z nich a některé roky nikdo.

Pokud bylo Violce známo, byla jedinou veverkou, která kdy opustila rodný strom i zásoby žaludů a vydala se k Měsíčnímu zrcadlu. Strašně moc si přála stát se zvířecí pomocnicí. Znamenalo to přece dobrodružný a smysluplný život. Když nechtěla žít stejně jako její rodiče, sourozenci, bratranci, sestřenice, sousedi, bylo to nejlepší řešení. Opustí svůj les, pole, louku, nějaký čaroděj ji přijme s otevřenou náručí a ona s ním bude zažívat něco úplně nového a vzrušujícího, cestovat z místa na místo, tam, kde zrovna bude jejich magie zapotřebí… Tak se to aspoň mělo stát.

A proto doputovala až na Mračnou horu a napila se z Měsíčního zrcadla. Získala jako všichni ostatní jedinečnou schopnost a šla ji předvést čarodějům. Jenže pak…

Violka nerada vzpomínala na to, co se stalo pak.

Zatímco sbírala ty největší jahody, v duchu přemýšlela, s kým Jasmínku seznámí jako první. Pokud tedy opička vůbec někdy vyleze ven. Mohla by začít nejmenšími útulníky a postupně se dostat k větším. Masožravce si nechá až na konec, i když jsou všichni slušně vychovaní. Žádný býložravec se masožravých sousedů v útulku bát nemusel. Všichni měli jídla podle chuti, buď z toho, co si sami vypěstovali, anebo ze zásob, které k nim z měst dováželi vlakem. Nebylo to jako tam venku, v divočině. Všichni jsme tu kamarádi, pomyslela si Violka. Žádný útulník by jinému útulníkovi nikdy neublížil. Jenže možná chvíli potrvá, než o tom novou obyvatelku přesvědčí. Musím být trpělivá.

S náručí plnou jahod se kolébala zpátky. Chodit po dvou pro ni nebylo jednoduché – veverky na to nejsou stavěné –, ale už to měla nacvičené a ocásek používala jako oporu. Připadala si sice trochu směšně, ovšem jestli jahodami Jasmínku přesvědčí, že je tu vítaná, stálo to za to.

Složila ovoce před verandu. „Dáš si?“

Zpod verandy vystřelila drobná tlapka podobná lidské ruce, popadla jahodu a zase zmizela ve tmě.

Pro začátek to není špatné, pomyslela si Violka.

Rozhlížela se po Gustíkovi, ale nebyl nikde v dohledu. Seděla na trávníku před verandou a uvažovala, čím by vylákala opičku z úkrytu. Přátelským tónem se zeptala: „Odkud vlastně jsi?“

„Z pralesa.“

„A líbilo se ti tam?“

„Ne.“

Jasně že ne. Lemurka by přece nevážila dlouhou cestu z deštného pralesa, aby se napila z Měsíčního zrcadla, kdyby byla se svým životem spokojená. Violka se za tak hloupou otázku pleskla ocáskem. „Tady by se ti líbit mohlo. Je to tu fajn.“

„Já tu být nechci.“

„Co kdybys to zkusila? Třeba to tu začneš mít ráda.“

„Třeba vy nebudete mít rádi mě,“ odpověděla lemurka zase zastřeným hlasem.

To bylo dojemné. Violka nikdy nepotkala nikoho, kdo by se bál, že ho nebude mít ráda. Měla ráda každého. Nebo se o to aspoň snažila. „To víš, že tě budeme mít rádi! Proč bychom neměli?“ Posunula se o něco blíž a mluvila tak, aby to znělo co nejsrdečněji a opravdově.

„Ostatní lemuři o mně říkali, že jsem hrozná nezbednice. Prý jsem otravná a nikdo o mě nestojí. Neposlucha. Nedělala jsem, co se mi řeklo. Pořád jsem se na něco ptala a odmlouvala jsem. Chtěla jsem vědět, proč mám vlastně poslouchat. Po napití z Měsíčního zrcadla se to mělo zlepšit – jenže ani čarodějové o mě nestáli. Řekli, že se jim nehodím. A že prý kradu.“

Chudák Jasmínka, pomyslela si Violka. Dobře věděla, jaké to je být odmítnutá. Když získala svou kouzelnou schopnost, byla nejdřív nadšením bez sebe. Jenže… čarodějové jí taky řekli, že se jim nehodí. „To od nich ale nebylo hezké. Ty přece nekradeš, že?“

„Kradu,“ pípla Jasmínka.

Violka na chvilku ztratila řeč. Napadlo ji, že se možná přeslechla. „Vážně? Ehm… a nemohla bys s tím přestat?“

„Jo.“

„Prima.“ Zježená srst se Violce zase narovnala. „Počkej – tím jo myslíš jo, nemohla, nebo jo, mohla?“ Rychle zakryla jednu ze svých skrýší na žaludy ocáskem. Nerada by o nashromážděné poklady přišla a věděla, že řada dalších zvířat v útulku, zejména hlodavců, to se svými zimními zásobami má stejně.

„Vidíš, že mě nebudeš mít ráda! Nikdo mě nemá rád. Jsem nezbednice a zlodějka.“

Violku zajímalo, co přesně Jasmínka provedla. Nebo co si čarodějové přinejmenším mysleli, že provedla. „Tys něco ukradla čarodějům?“

„Ne,“ ozvalo se. A pak: „Jo. Možná. Šla jsem na tu jejich hloupou zkoušku. Řekli mi, ať předvedu, co umím, a tak jsem jim ukázala všechny jejich ztracené věci, které jsem našla. A oni prý, že jsem je ukradla. Ale to není pravda. Já je našla.“

Violka si nebyla jistá, co Jasmínka myslí tím našla, každopádně ale lemurka měla šanci začít v útulku hezky od nuly. „Ehm, a tady už jsi něco ukradla?“

Zpod verandy vystřelila tlapka. V ní byl kolíček.

Violka si ho od ní vzala. Zřejmě ho přehlédla, když je sbírala z trávníku, kam je Gustík naházel. „Díky. Když najdeš věc, kterou jsem ztratila, a vrátíš ji, tak to podle mě není krádež.“

Jasmínka vystrčila hlavu. Černý čumáček měla vlhký jako pejsek a oči zářivě žluté. „Není?“

Veverka rozhodně řekla: „Ne. Pokud si to, co ti nepatří, nenecháš, pak spíš pomáháš, než že bys někomu ubližovala.“ Seděla bez hnutí, aby lemurku zase nepoplašila. „Jsem ráda, žes ho našla. Ani jsem nevěděla, že jsem ho ztratila.“

„Já… tohle teď umím od chvíle, co jsem se napila té vody.“ Jasmínka vylezla o kousek dál na trávník. „Umím nacházet věci. Drobnosti, které někdo ztratil nebo nejsou na svém místě. Koutkem oka zahlédnu takovou třpytivou zář, a když za ní jdu, je čím dál jasnější, až nakonec tu věc najdu. Pak se rozzáří jako sluníčko. Je tak hezká, že nemůžu odolat a musím si ji vzít. A proč ne? Majitel ji přece nechtěl. Ztratil ji. Já ji našla. Zachránila. Jako ten kolíček.“ Natáhla tlapky a Violka jí kolíček zase vrátila. Lemurka si ho se zalíbením přitiskla na hrudníček. „Viděla jsem, jak září, našla jsem ho, ocenila jsem, jak je krásný a jedinečný. Někdo se s ním vyráběl a tys ani nevěděla, že ti chybí. Nezáleželo ti na něm. Mně jo!“ Na konci své velmi dlouhé – zatím nejdelší – řeči už Jasmínka na Violku vyzývavě zírala, jako by čekala, že jí veverka vynadá.