CHALUPA

Copyright © Pavlína Křivánková, 2023

ISBN 978-80-249-5335-9

Obsah

- 1.

- I.

- 2.

- II.

- 3.

- III.

- 4.

- IV.

- 5.

- V.

- 6.

- VI.

- 7.

- VII.

- 8.

- VIII.

- 9.

- IX.

- 10.

- X.

- 11.

- XI.

- 12.

- XII.

- 13.

- XIII.

- 14.

- XIV.

- 15.

- XV.

- 16.

- XVI.

- 17.

- XVII.

- 18.

- XVIII.

- 19.

- XIX.

- Epilog

1.

Snažila jsem se dopnout kabát, ale poslední knoflík přesně nahoře na pupku se mi zarýval bolestivě do kůže. Nakonec jsem ho nechala rozepnutý. Břicho z kabátu vykukovalo jako měsíc mezi stromy. V pravidelných intervalech bolestivě tvrdlo ve snaze vypudit dítě z dělohy. Popadl mě takový strach, až jsem se musela kousnout do rtu. Heleno, nadávala jsem si v duchu, seber se. Je to jen porod.

Prastarý tlačítkový mobil tentokrát ani nezablikal. Stačilo říct a Karel by mi rád koupil nový, jenže já jsem byla kvůli jeho nerozhodnosti pořádně naštvaná a všechny dárky jsem uraženě odmítala.

Vždycky si jen hluboce povzdechl a klidným a tichým hlasem mě chlácholil: „Sbírám síly, Helenko. Dej mi ještě čas.“

Měl ho, kolik potřeboval, a stejně nic nevyřešil. Teď to mám, pomyslela jsem si. Nikde nikdo, jen osmdesátiletá babička spí tvrdě ve vedlejší ložnici.

„Babi, babi!“ Snažila jsem se zatřást spící stařenkou. Něco zamumlala a otočila se na posteli zády ke mně. Stejně mi nepomůžeš. Pohladila jsem ji po vlasech. Napsala jsem na kousek papírku zprávu, že jedu do porodnice, a nechala lístek na stolku. Vedle brýlí a skleničky na zuby ho určitě najde.

Vyšla jsem ven. Kontury stromů se v dáli nejasně rýsovaly. Rozbahněná polní cesta vedla do tmavého lesa. Kdybych tady na Valašských pasekách nevyrostla, asi bych se zbláznila strachy. Každé zdejší děcko ví, že v lese a na louce nebezpečí nehrozí. To jen když člověk sleze do města. Na Vsetín nebo do Zlína. Tady se maximálně neshodnete se sousedy.

Auto jsem měla zaparkované kousek od Luptákova stavení. K nám se po deštích dostávalo špatně. Karel to uměl, ale já jsem ten půlkilometr raději vždycky došla.

Gumáky se mi bořily do bahna. Při každém kroku to mlask-lo a já zajela několik centimetrů hluboko. Mazlavá hlína mi objala botu a nechtěla ji pustit. Po chvíli si oči přivykly na temnotu lesa. Držela jsem si břicho a v duchu spílala tomu nenarozenému. Proč zrovna teď? V plánu to bylo nejdřív za čtrnáct dní. Možná by tady byl i Karel.

Před dvěma dny mi napsal zprávu, že za mnou přijede a promluvíme si. Jenže se mu nějak nepodařilo dorazit.

„Zbabělec. Nechal mě v tom a utekl!“ drtila jsem mezi zuby nadávky jako Luptákova pomatená sestra Miluška.

Ztěžka jsem se brodila čerstvým bahnem. Vztek byl moje palivo a obrana před strachem. Jen na chvilku jsem si připustila, že bych nemusela dojít včas. Dech se mi na pár vteřin zastavil.

Viděla jsem se, jak ležím uprostřed lesa s velkým tvrdnoucím břichem a snažím se přivést na svět své první dítě. Úplně sama, bez pomoci. Jako nějaká pravěká pohanka.

To bude hodně drahé, vzpomněla jsem si znovu na Karla a odehnala vlezlé myšlenky. Takovou radost, aby nemusel nic řešit, mu určitě neudělám.

V hlavě se mi odehrávala dramatická scéna o dvou aktérech. Stála jsem nad nahrbeným mužem jako spravedlivá bohyně Nemesis. Tvářil se jako štěně. Místo další nadávky jsem ze sebe vyrazila hlasitý vzdech. Znělo to, jako když na podlahu ve stodole spadne těžký balík slámy.

Prodlevy mezi kontrakcemi se zkracovaly. Vlekla jsem se rozbahněnou cestou a snažila se neztratit rovnováhu. Každým krokem, každým plytkým nádechem jsem přicházela o kus síly. Opřela jsem se o kmen silné borovice a čekala, až se budu moct narovnat a pokračovat. Cestu k Luptákům jsem znala zpaměti. Od chalupy po polní cestě a kousek přes les. Každý strom, každý kámen, který trčel ze země jako pomník, bych našla poslepu. Teď se mi těch pár minut zdálo jako celá věčnost.

Stromy se přede mnou znatelně rozestupovaly a tmavá noc přecházela do jemnějších odstínů. To už bude louka nad Luptákama, vydechla jsem úlevou. Myslela jsem, že nejhorší mám za sebou, ale to bych nesměla zapomenout na úzký pás mezi lesem a loukou.

Odhrnula jsem větve ztěžklé po deštích a vyšla z lesa. Nespasená tráva po vytrvalých lijácích polehala a vytvořila kluz-ký koberec. Nohy mi podjely. Pažemi jsem mávla do vzduchu a dopadla tvrdě na zadek.

„Au!“ vyjekla jsem a chytla se za břicho. Boulička na boku se pohnula.

„Promiň,“ omlouvala jsem se šeptem a hladila měkké obliny neznámého tvorečka ukrytého pod vrstvami oblečení a napnutou kůží. Neohrabaně jsem se zvedla ze země.

Najednou ve mně cosi povolilo. Zničehonic mi velká tíha spadla rovnou do kalhotek, rozlila se po stehnech přes kolena až na lýtka. Vlněné kamaše jsem měla ve vteřině nacucané a po chvilce začaly pěkně studit.

Kontrakce, která následovala, byla mnohem horší než ty předchozí. Jako by mi někdo do podbřišku zabodl ostrý nůž. Zaúpěla jsem a padla na kolena. Hlavu jsem si položila na spodní trám dřevěné ohrady, která oddělovala pastvinu od lesa. Měla jsem představu, že ještě dojedu do porodnice sama, ale pochopila jsem, že to je nad moje síly. Musela jsem se co nejdřív dostat ke stavení. Z posledních sil jsem prolezla mezi plotem. Další, tentokrát ještě silnější, mě zastihla těsně před spodní hranicí pastviny.

Takové utrpení se snad ani nedalo vydržet. Schoulila jsem se na studenou trávu do klubíčka a čekala, až to přejde. Břicho mi ztvrdlo na kámen a nechtělo povolit. Hvězdy na temném nebi zářily jako ozdobičky, jen si na ně sáhnout. Vlhká zem se mi zadírala do oblečení a do vlasů. Jasně jsem slyšela tlukot vlastního srdce. Prudká bolest mi bránila v dalším pohybu.

Vstávej! Dělej! Teď to nemůžeš vzdát!

Stahy naštěstí po chvíli opět povolily. S námahou jsem se zvedla a vydala se na poslední kus cesty.

Zaneřáděný dvorek u Luptákovic stavení mi najednou připadal jako království nebeské. S funěním jsem vylezla pár schodů na podestu domu a zabouchala na dveře.

Nic. Ozvalo se jen slabé zabučení z nedalekého chléva.

Cítila jsem, jak se děloha chystá k dalšímu sevření. Sedla jsem si na studenou zem. Nohy od sebe, břicho vmáčknuté mezi ně. Křečovitě jsem se chytla betonové hrany a tiše úpěla. Bodavá bolest vymazala schopnost vnímat, co se kolem mě děje, tak jsem si ani nevšimla, že na verandě někdo rožnul a pomalu otevřel dveře. V pravidelném rytmu jsem se kývala dopředu a dozadu, tiše úpěla a nejvíc ze všeho si přála, ať už to mám za sebou.

Luptačka v noční košili nejspíš vůbec nechápala, co za stvoření jí to sedí na schodech. Pak mě poznala.

„Už to začalo?“ zeptala se tiše. Vběhla dovnitř, všude rozsvítila a začala křikem budit ostatní.

„Dělej a nečum! Musíme odvézt Helenu do porodnice.“

Rozespalý Kuba ještě v autě nevěděl, co se děje. Stará škodovka nechtěla chytnout.

„Jste banda blbců,“ rozčilovala se Luptáková. „Pořád říkám, že s tím máte něco udělat.“

Bylo vidět, že syn se nechce zbytečně hádat. Mlčky se sna-žil nastartovat. Po třetím pokusu motor neochotně zachrchlal a rozběhl se.

Luptačka mě na zadním sedadle pevně držela kolem ramen.

„Jeď opatrně!“ štěkla po klukovi, když vjel do rozbahněné kaluže na polní cestě. Auto se ostře zhouplo. Nečekala jsem to a praštila se hlavou o opěrku předního sedadla.

Venku se rozednívalo. Kontrakce najednou ustaly.

„Nic necítím,“ zašeptala jsem.

Luptačka se ke mně naklonila. „Jak nic necítíš?“

„Žádné stahy.“

„Pohni!“ drcla Kubu do ramene. Pak se otočila ke mně. „To bude dobré. Uvidíš. To se někdy stává.“

Cesta trvala celou věčnost. V autě začalo být nedýchatelno. Zvedl se mi žaludek.

„Potřebuju zastavit.“ Neslyšela mě. „Potřebuju zastavit, je mi zle,“ zopakovala jsem, tentokrát hlasitěji.

„Blbost. Sanitka by ti taky nezastavila,“ zavrtěla hlavou. „Otevřu ti okno.“ Natáhla se přese mě a kličkou stáhla okýnko asi na dvacet centimetrů.

Strčila jsem hlavu do škvíry. Studený vzduch mě praštil přes nos. Dýchala jsem rychle a mělce jako uštvaný pes, ale chlad zvenku mi udělal dobře.

Zatáčky v kopcích ubíhaly v pravidelném rytmu. Dostala jsem bolestivý kopanec do podbřišku. Pohladila jsem si zamilovaně břicho.

„Už se vzbudilo.“

Luptačka ve vaťáku přehozeném přes noční košili mi pevně stiskla ruku. „Jak říkám, všechno bude dobré.“

Zavřela jsem okýnko a opřela si hlavu o studené sklo. Kuba si trochu zesílil rádio, když začaly první ranní zprávy. „…opilý muž s kočárkem ohrožoval v autobuse spolucestující… I přes vydatné deště je v zemi málo vláhy…. Mrtvola muže ve středním věku byla nalezena u břehu řeky…“ Úderná znělka oddělující jednotlivé věty mi bušila do spánků.

„Vypni to,“ zahučela. „Kdo má ty blbosti poslouchat.“

Chlapec si hlasitě vzdychl, ale matku poslechl.

Dojeli jsme k nemocnici. Vrátný nahlédl okýnkem dovnitř, a když mě uviděl, ukázal cestu a otevřel závoru.

„Nemůžu tam.“

„Kam nemůžeš?“

„Nemůžu jít rodit. Nic jsem si nevzala. Nemám tašku, průkazku ani mobil.“

Vypadala pobaveně. „A já ti garantuju, že porodíš i bez těch krámů,“ uchechtla se.

„Mobil ti dám svůj. Stejně mi je na nic.“ Podala mi prastarou tlačítkovou nokii. „A všecky věci ti dovezeme. Ty se hlavně starej, ať jste s malým v pořádku.“

V prostorné tlumeně osvícené čekárně nebyla ani noha. Sedla jsem si na plastovou židli u stěny.

„Nechceš něco?“ ukázala Luptáková na blikající automaty s kávou a bagetami.

Zavrtěla jsem hlavou. Žaludek jsem měla pořád na vodě.

„Tak já zkusím někoho sehnat.“ Poplácala mě po rameni a odešla přes celou halu k jedněm dveřím. Nejistě zaťukala. Chvíli se nic nedělo. Pak se ozvaly kroky a někdo energicky otevřel. Ostré světlo se nemilosrdně vlilo do místnosti. Slyšela jsem jen tlumený rozhovor. Za chvilku se Luptáková vrátila a pomohla mi vstát.

„Drž se, holka, a kdybys něco potřebovala, zavolej Kubovi. Mám ho uloženého. O babku se neboj. Hned ráno se tam stavím.“ Než odešla, ještě mě rychle objala. Byla cítit statkem, krávami a čerstvou trávou. V očích se jí zalesklo. „Všecky věci ti přivezeme.“

Typická Valaška, napadlo mě. Pod nánosem těžkého a stereotypního života se skrývá hodná a obětavá ženská.

Vešla jsem do menší přijímací místnosti. Boubelatá postarší sestra si mě prohlédla od hlavy až k patě. Vypadala jsem neutěšeně. Kabát zválený od hlíny, kolena legín zelená od trávy, zablácené gumáky a hlavně mokrá skvrna, která vedla od rozkroku až po lýtka. Viděla jsem, jak jí to šrotuje v hlavě. Mezi jednotlivými centry mozku proudily informace jako elektřina. Ty pak vyplivly jedinou hodnotící zprávu. Zjevně si mě zařadila do skupiny ztracených existencí – mezi fetky, bezdomovkyně a obzvlášť těžké sociální případy.

„Kartičku pojišťovny a těhotenský průkaz,“ řekla místo pozdravu.

Vytáhla jsem z kapsy kabátu peněženku, vylovila plastovou kartičku a položila ji na stůl. Štítivě ji vzala do ruky.

„Tu průkazku,“ sykla netrpělivě, zatímco ostře vyťukávala do počítače moje údaje.

Snažila jsem se jí vysvětlit, co se mi stalo, ale stroze mě zarazila.

„Já vás tady jen zapíšu do počítače. Povykládáte to sestře nahoře.“ Vytiskla přijímací papíry, vložila je do papírové obál-ky a poslala mě do prvního patra.

Dveře s označením „porodní sály“ byly zamčené. Zazvonila jsem a chvíli čekala, než mi otevřela mladá, usměvavá dívka. Vzala si obálku a ukázala bradou na židličku v malé čekárně. Venku už bylo ráno. Nevlídné a sychravé. Nadité ocelové mraky visely hrozivě nízko. Jemně jsem poplácala vršek klidného a nehybného břicha, přesně tam, kde vyčuhovala tvrdá oblina. Napnutá kůže se propadla a oblina se přesunula o kousek vedle.

Vzpomněla jsem si, že mám v kapse mobil od Luptákové. Vylovila jsem ho a napsala Karlovi zprávu, že jsem už v porodnici.

I.

„Terezko, porada,“ strčila Regina hlavu do mojí kanceláře a poťukala si na hodinky.

Otráveně jsem se zhoupla na židličce. „Co kdybychom tomu pitomci v ředitelně vyřídily, že se nám to nehodí, a uvařily si kafe?“

Chvilku mě nechápavě pozorovala, než jí došlo, že je to legrace.

„Stejně je to ztracený čas,“ povzdechla jsem si a poslušně vypochodovala z kanceláře.

Seděl rozšafně navlečený ve vypasovaném saku ve svém koženém křesle s koleny daleko od sebe. Vůbec bych se nedivila, kdyby se poškrábal v rozkroku, hlasitě si říhl a pak se tomu zasmál.

Regina mu podala papír s programem porady. Nejdříve se pozorně rozhlédl po místnosti. Vytipovával dnešní terč. Koho dnes s radostí rozcupuje na kousíčky, rozebere na atomy a rozmete do prostoru.

V místnosti bylo ticho. Oči přítomných nervózně těkaly po podlaze nebo kradmo po ostatních. Nikdo to pochopitelně nechtěl schytat. Jeho styl byl veskrze předvídatelný. Na rozehřátí vybral téma. Jakékoliv. Třeba takové nezbytnosti jako nepořádek na pracovišti nebo neuklizenou boudu na kola. Zároveň s tím si vybral i vhodnou oběť a s chutí se jí prošel po hřbetu. Jakmile šéf skončil, předhodil ubožáka i ostatním.

„Víš, jak mi to připadá?“ zeptal se mě nedávno Zdeněk. „Mám takovou fantazii,“ pokračoval s přivřenýma očima, „vyleze v tom svém vypasovaném sáčku na stůl, tam stáhne kalhoty a přede všemi vytlačí obrovské smradlavé lejno.“

„Ale fuj!“ zaprotestovala jsem.

„Počkej,“ zvedl ruku, „pak nám rozdá dlouhé klacky a nechá nás, ať se v tom všichni dohromady pořádně porýpá-me. Celou akci zpovzdálí spokojeně pozoruje. Protože tak to přece má být.“ Hlasitě si povzdechl a otřel brýle do uválené košile. „Já ti ten puch někdy dokonce cítím.“

Regina se rozpačitě rozhlížela kolem sebe. Seděla na židli jako na bidýlku a zdálo se, že se každou chvíli rozpláče. Přitom tu dvacet let byla spokojená a všichni si jí považovali. Spolehlivá, pečlivá a rychlá. Asistentka, jakou by člověk světa kraj hledal a stejně nenašel.

Když odešel majitel firmy před necelými dvěma lety do penze, aby si s manželkou konečně užili cestování a vnoučata, nasadil nám místo férového šéfa, jak původně zamýšlel, arogantního a záludného chlápka. První půlrok se nic nedělo. Bez námitek pozoroval chod firmy a seznamoval se s kolegy. Jakmile se ale v novém prostředí zabydlel, začal ukazovat své pravé já. Velmi brzy jsme pochopili, že jeho hlavní činností nebylo vést firmu, ale znepříjemňovat nám život a navrch likvidovat všechno, co se podařilo vybudovat.

„Kdybych neměla dva roky do důchodu, už tady nejsem,“ řekla mi nedávno Regina. Chystala v kuchyňce kávu pro návštěvu. „Vždycky jsem to tady měla ráda a cítila se užitečná. Ale teď je všechno v háji.“ Upřela na mě ty své obrovské uslzené oči a ukřivděně pokračovala: „Víš, že jsem musela čtrnáct dní psát, co dělám?“ Poťukala si významně ukazováčkem na čelo. „Říká se tomu snímek pracovního dne. Chápeš to? Já? Sedím tady od rána do večera. Prý jsou asistentky přežitek. A tak mi vysvětli, kdo to bude dělat?“ Nasázela hrnky s kávou na podnos jako figurky, přidala cukřenku a malé umělohmotné kelímky se smetanou a suše dodala: „Jenže dva roky nejsou dva dny.“

V kapse saka mi zavrněl mobil. Karel, napadlo mě. Předevčírem místo rozloučení práskl dveřmi, až mi zalehlo v uších. Manželství je bitevní pole, a ne záhon růží. Kdo to jen napsal? Zřejmě někdo moudrý. Za to, že jsme se ještě nezabili, může hlavně Štěpán. Děkuj mu, Karle, jinak bys skončil stejně jako tvoje děravé pruhované trenky: roztrhaný na hadry.

Karel dával v posledním roce našeho manželství po večerech přednost čtení nebo usilovnému opravování testů. Mně věnoval tak maximálně kamarádský polibek na čelo. Naslinil prst a otočil stránku. Při tom gestu se mi zhoupl žaludek.

Nejdřív jsem se ho snažila svádět. Pak jsem mluvila, ale nepomohl ani křik. Nakonec jsem pochopila, že jsme na suchu. Vášeň byla pryč a přede mnou smutné roky bez mužského doteku.

Nic mi nebránilo začít si s třicetiletým fitness trenérem. Když mi jednou ukazoval, jak správně na dřepy, sáhl na mě tak výmluvně, až se mi zatočila hlava.

Čtvrteční večery u Štěpána mě rozsvítily jako vánoční stromeček. Proplouvala jsem kancelářemi s neustálým úsměvem na tváři a dobrou náladou, až se mě Regina jednoho dne zeptala, jestli něco neberu. Přesto jsem byla stále pevně přesvědčená, že spojení stárnoucí ženská a mladý trenér je příklad bezbřehého zoufalství, ale moje manželství díky tomu zatím drželo pohromadě.

„Terezo,“ hladký a úlisný hlas přerušil běh mých myšlenek. „Proč tady nemáte všechny lidi?“ Nejvyšší mi hleděl zkoumavě do obličeje.

Před časem totiž přišel s nápadem, že budou na firmu kaž-dý týden jezdit všichni obchodní zástupci. Snažila jsem se mu nesmyslný nápad vymluvit, ale on mě tvrdošíjně přesvědčoval, že to napomůže budování týmu.

„Musíme posilovat kolektivního ducha,“ řekl tehdy a jasným gestem mě vypakoval z kanceláře. Debata byla u konce.

„To je ale kokotina!“ hučel do telefonu obchodní zástupce, když jsem mu tlumočila přání nejvyššího. „Jeden den na poradě, jeden den na papíry a pracovat budu kdy?“

„Po večerech, “ řekla jsem ironicky a čekala řev. Jen suše poznamenal, že by se na to mohl vysrat, a že pokud mu místo firemního auta dáme helikoptéru, tak bude rád jezdit z Prahy do nějaké moravské prdele. Na závěr oznámil, ať ho ve čtvrtek rozhodně nečekám, že v popisu práce nic takového nemá.

„Pamatujete si, že jsme si nastavili nová pravidla, nebo ne?“ řekl ředitel. Radostná světýlka v prasečích očkách zářila jako lampičky. Ostatním kolem se ulevilo.

V duchu jsem přepočítávala úspory na účtu. Tři sta osmdesát pět tisíc. To je dvanáctkrát třicet dva tisíc. Kdyby Karel nevybral šedesát tisíc, měla bych dva měsíce klidu navíc. Možná, při troše snahy, by nám úspory mohly vydržet déle. Jenže to je deset tisíc pro Adélu, hypotéka, byt, auto, jídlo a jsme na nule. Nesnáším být na nule. Nesnáším, když ryju hubou v zemi a počítám desetníky.

Naštěstí jsem měla po ruce svůj záložní plán. Přinejhorším půjdu do supermarketu. Ani by mi nevadilo mít po letech čistou hlavu. Vozit palety, skládat jogurty do chlaďáku nebo pípat zboží na kase. Vadily by mi pohledy známých. Takové ty, co říkají: Ta to dopracovala, paní ředitelka. No jo, taky už není nejmladší. Na stará kolena si pořídila děcko, tak se musí otáčet. Ten její domů moc nepřinese. Byla zvyklá vozit si zadek v passatu a teď se musí spokojit s fabií. Ale i tohle se dá přežít.

„Můžete mi to vysvětlit?“ šklebil se mi zlomyslně do obličeje.

Asi se to dalo ještě zvládnout. Mohla jsem sklonit hlavu tak hluboko, až bych ofinou zametla podlahu. Pak se tím jeho lejnem pomazat sama a dobrovolně ze všech stran. Zavrtět zadkem, zahrát na ukulele a povískat ho ve vlasech. Ale záložní plán mi dodal odvahy.

Kývla jsem hlavou.

Regina na mě vytřeštila oči a pevně semkla rty k sobě. Mezi očima se jí rýsovala starostlivá vráska. Několikrát po sobě mi domlouvala. „Je na tobě vidět, co si myslíš. Zkus nebýt tak čitelná.“

Přemýšlela jsem, co je špatného na tom být čitelná.

Obličeje všech se naklonily ještě víc k zemi. Denisa ze zákaznického si něco horečnatě psala do zápisníku. Atmosféra v kanceláři čpěla strachem.

Aby mě náhodou nemohl nařknout z viditelného bojkotování jeho nařízení, snažila jsem se odpovědět, jak nejobyčejněji to jen šlo: „Obchodníci s tím nesouhlasí a považují to za zbytečné.“

Hleděla jsem mu vzdorovitě do obličeje a v duchu si nadávala, že jsem zbabělá a svádím to jen na obchodníky. Nevydržel můj pohled. Protáhl bradu a přejel očima po místnosti.

„Nesouhlasí a považují to za zbytečné,“ zopakoval pomalu. „Můžete to nějak upřesnit?“ zeptal se po chvilce přemýšlení. „Nebo snad nemáte u svých podřízených autoritu?“ Každé slovo vypouštěl do prostoru jako mýdlovou bublinu. Pomalu a opatrně.

V žilách mi vřela elementární potřeba se nepoddat a nenechat se ochočit.

„I to je možné,“ připustila jsem stejně pomalu a opatrně.

Vítězoslavně se v koženém křesle protáhl a spojil ruce za hlavou.

„Nebo to opravdu není dobrý nápad,“ namítla jsem.

Chvilku mi s pootevřenou pusou civěl do obličeje. Pak vrátil ruce do klína a ušklíbl se: „To se ještě uvidí.“ Povolil si kravatu u krku, zakroutil hlavou a přešel k dalším bodům porady.

Těch zmizelých šedesát tisíc mě tlačilo v žaludku. Karel se nerad hádal a z každé nepříjemné situace utekl. O to víc mě překvapilo, když se na můj včerejší dotaz, proč bez mého vědomí vybral tolik peněz a na co je vlastně potřeboval, hrubě ohradil:

„Prostě jsem je potřeboval!“ Pak práskl dveřmi od ledničky a otevřel plechovku s pivem. „Nemusíš o všem vědět,“ zamumlal si spíš pro sebe a odkráčel do obýváku. Sedl si na pohovku a vzal do ruky ovladač.

Šla jsem mu v patách.

„To se dost pleteš! Ty peníze mám po svých rodičích.“

„Máme,“ opravil mě se zdviženým prstem. „Zapomnělas, že jsem na tom jejich baráku dřel jako mezek. Sekal zahradu, dělal dřevo, uhlí. Kopal s tvým otcem studnu…“

„Takže jsi teď svoji práci ohodnotil na šedesát tisíc? Tak tomu mám rozumět?“ Hádka nad námi nebezpečně kroužila.

„Rozuměj si tomu, jak chceš.“ Napil se z plechovky, položil si nohy na stůl a začal přepínat kanály na televizi.

Vztek se mi postupně rozléval do celého těla. Cítila jsem, jak mi hoří obličej a tepou spánky. Byla jsem jen malý kousíček od toho, abych řekla něco nepěkného, ale Karel byl rychlejší.

„Víš co, Terezo, já jsem o tuhle předraženou nádheru nestál.“ Přejel rukou přes prostor obývacího pokoje. „Jenomže co já. To paní ředitelka potřebuje pracovnu a pak potřebuje technickou místnost a taky potřebuje mít obrovskou kuchyň.“ Hlas mu začínal vibrovat.

Přemýšlela jsem, který bod naší debaty ho tak vytočil.

„Ale víš, na co je taková kuchyň? Víš?“ Mával ve vzduchu ukazováčkem. „Na hovno! Do takové kuchyně musí být i někdo, kdo by občas uvařil.“

A byli jsme zase u toho. Letitý mindrák. Jeho plat versus můj. Jeho návraty domů ve tři, moje k večeru. Byla jsem z toho otrávená. Trpce jsem zavzpomínala na chvíle, kdy se na mě jako čerstvý novomanžel díval s láskou a obdivem.

Na vysoké to byl vyčouhlý a nahrbený kluk s cigaretou v puse, co se pořád smál. Tmavé vlasy mu v bohatých vlnách padaly na ramena a v hnědých očích měl tolik slibů, že jsem neodolala. Když se ke mně jednou večer v klubu přitočil a houkl mi do ucha, abych zůstala s ním, byla jsem lapená.

Ani nevím, kdy se to stalo. Najednou mezi námi stála zeď velká jako celý vesmír. Naše debaty o mojí práci začínaly a končily pokaždé stejně.

„Zkus si najít něco jiného. Třeba na úřadu. Byla bys ve tři doma a nemusela by tady strašit nějaká cizí ženská, co mi pere trenky a uklízí po nás záchod. Terezo, mně je to blbé. Víš, jak vypadáme? Asi bychom neměli tolik peněz, ale byl by klid.“

Nikdy ho nenapadlo, že klid je přesně to, co z duše nenávidím. Mít svoje jisté. Ve tři vypnout počítač, pípnout odchod a spěchat domů. Vařit, péct a pucovat podlahu. Dívala jsem se na něj skoro s odporem, jak tam sedí v nátělníku a v trenkách. Pan učitel, pije pivo a přepíná kanály.

„Možná mě vyhodí z práce,“ nadhodila jsem do velkého prostoru obývacího pokoje. Bláhově jsem si myslela, že bych mu tím mohla konečně udělat radost.

Chvilku přemýšlel nad tím, co jsem právě řekla. Pak si dal velký hlt piva.

„Nesmysl. Proč by tě vyhazovali?“

„Ten nový ředitel mě nemá dvakrát v lásce.“

„A z čeho budeme žít a platit byt?“ Narovnal se a odložil ovladač na stolek vedle plechovky s pivem. „To je přece blbost.“ Díval se na mě, jako by zkoušel, jestli si z něj dělám legraci.

Pokrčila jsem rameny a sedla si vedle něj.

„Nevím. Lidem se tam nelíbí. A mně už vůbec ne.“

Vstal a přešel na druhou stranu pokoje. Jako by mu vadilo sedět vedle mě.

„No ale z jednoho platu nevyjdeme. Je ti to doufám jasné.“

„Vždyť se ti moje práce nelíbí, takže jestli mě vyhodí, zůstanu pár měsíců doma s Bárou a pak se poohlídnu po něčem klidnějším.“

Nervózně si pohrával s nedopitou plechovkou piva.

„Přece jsi to tak vždycky chtěl.“

„Jo, jenže teď už to nechci!“ Poslední slovo skoro vykřikl. Dopil pivo a šel si do lednice pro další.

Zírala jsem na něj.

„To znamená co? Můžeš mi to vysvětlit?“

„To znamená: Choď dál do práce. Nějak to zařiď. Nevím jak, ale teď si nemůžeme dovolit, abys zůstala doma.“ Důkladně vyslovoval každou slabiku, a přitom si do taktu nervózně podupával nohou.

Jeho reakce mě natolik podráždila, že jsem chtěla vědět, co za tím je.

„Pamatuješ, jak jsi mi říkával…“

„Je úplně jedno, co jsem říkával,“ skočil mi hrubě do řeči, „teď říkám něco jiného.“

Na poličce nad televizí se na mě z fotografie smály tři spokojené obličeje. Já, Karel a Adéla před koloseem v Pule. To léto jsem konečně znovu otěhotněla. Bylo mi skoro čtyřicet a nemohli jsme být šťastnější.

Slzy se mi tlačily do očí, ale chtěla jsem, možná kvůli tomu záblesku štěstí z fotografie, být ještě naposledy vlídná. Karel stál u linky v kuchyni. Přistoupila jsem k němu a sáhla mu na rameno.

„Co se děje?“

Uskočil, jako bych ho uštkla.

„Kurvafix! Terezo, co by se mělo dít. Nic se neděje. Jen mě sere, že…“

Vztekle praštil nedopitou plechovkou o zem. Cár žlutého piva vystříkl na bílou zeď. Otočil se ke mně a celý rudý a zpěněný jako závodní kůň procedil mezi zuby: „Vím, že jsou to tvoje peníze. Potřeboval jsem je…,“ zarazil se uprostřed věty, jako by přemýšlel, co říct. „Půjčil jsem je Danovi. Do konce měsíce je snad vrátí.“

V ložnici se oblékl. Na chodbě na sebe hodil bundu a obul si boty. Prásknutí dveří zadunělo bytem. Zvuky kroků na schodech za chvilku zmizely. Pozorovala jsem ho za záclonou. Vyběhl ze vchodu a zastavil se na chodníku.

Pořád trochu poprchávalo, ale oproti předchozím lijákům to nestálo za řeč. Nasadil si na hlavu kapuci a vytáhl mobil. Chvilku něco ťukal. Naivně jsem si myslela, že třeba omluvu pro mě. Nasedl do auta a odjel.

Vůbec se to k němu nehodilo. Nikdy před jízdou nepil.

2.

„Heleno, to jsi ty?“ ozvalo se z druhé strany místnosti.

Ležela jsem na vyšetřovně s těhotenským monitorem na břiše. Zvuky, které vycházely z mého nitra, zdaleka nezněly jako tlukot srdce. Nejvíce ze všeho připomínaly silný vítr nad chalupou, když se opře do vršků vysokých stromů, meluzínu nebo pronikavé hvízdání.

Otočila jsem hlavu a zaostřila na postavu ve dveřích. Ženský obličej s širokým úsměvem se přibližoval, až se zastavil nade mnou. Zprvu jsem ho nedokázala vůbec zařadit.

„Ví maminka, že jsi tady?“ zeptala se žena a mně došlo, že je to vrchní z novorozeneckého oddělení, matčina kolegyně a nejspíš její jediná kamarádka.

Zavrtěla jsem hlavou.

„To nevadí.“ Přejela mi dlaní po čele. „Má odpolední. Řeknu jí o tobě. Určitě se zastaví.“

Kopanec mířený přesně pod žebra mi málem vyrazil dech. Malé se v břiše mlelo jako klubko koťat. Jako by tušilo, že příchod na svět je nevyhnutelný a dny ve stavu beztíže jsou definitivně sečteny. Monitor se doslova zbláznil. Chrčel, kvílel a hvízdal a do té neuhlazené směsice všech možných odstínů se občas ozval téměř nepostřehnutelný tep. Přibližoval se nepravidelně a nahodile, až přehlušil všechno okolo a proměnil se v řadu nekonečných, po sobě jdoucích úderů. Pyšných jako vítěz.

„Srdíčko mu pěkně bije,“ poznamenala Majka. „Už se těší na svět.“

Z vedlejší místnosti se ozvala rána následovaná hysterickým ženským výkřikem. Obě jsme sebou trhly a otočily hlavu směrem k pootevřeným dveřím. Jekot vyplnil celý prostor. Vmáčkl se do každičké volné skuliny.

Žena odvedle řvala jako pominutá. Sténala a zalykala se v pravidelných intervalech s krátkou přestávkou na nádech. Nikdy jsem nic podobného neslyšela. Místy to připomínalo ryčení prasete, když ho řezník táhne na porážku. Skučení prokládala nadávkami, za které by se nemusel stydět ani poslední kopáč.

Majka mě chytla pevně za ruku a povzbudivě se usmála.

Přála jsem si být statečná a neohrožená. Vydržet všechno a trpět tiše a na úrovni. Ve skutečnosti jsem byla pěkně vyděšená.

Pootevřenými dveřmi bylo vidět, jak do místnosti vbíhají další sestry. Majka pustila moji ruku a šla se podívat, co se děje.

Asistentky se snažily ženu uklidňovat. Zprvu vlídně a přátelsky.

„Běžte do prdele. Vůbec nevíte, jak to bolí,“ chrčela ta ženská. Jekot nepřestával. „Kurvy“ lítaly vzduchem jako jiskry.

„Paní, nejste v zoo. Nemůžete tady tak křičet!“ rozčilovala se jedna ze sester.

Vůbec to nezabralo.

Kakofonii ječení a rozčílených hlasů v jedné vteřině umlčel zřetelný mužský hlas. „Drž už konečně hubu a poslouchej!“

A bylo ticho. Ženská jen občas ublíženě fňukla a vzlykla. Sestry utichly a rozpačitě se vrátily ke své práci.

„Jsi blbá, dělat takovou ostudu.“ Už nezněl rozčíleně, spíš jako tatínek, který kárá neposlušnou dceru.

Představila jsem si v té situaci Karla. Celý by se orosil a zrudl. Třel by si úzký dlouhý nos a nejistě se rozhlížel kolem sebe. Hlavně aby nedej bože neulpěl kus hanby nebo posměchu na něm. Určitě by neměl odvahu vykřiknout před tolika sestrami něco sprostého. Pravděpodobně by se začal kroutit jako úhoř a nakonec by zdrhnul.

Majka se vrátila zpátky na vyšetřovnu. „Hysterka bláznivá. Vůbec si toho nevšímej.“ Pohoršeně kroutila hlavou. „Zase jedna, co neví, že těhotenství trvá čtyřicet týdnů a každý po-rod bolí. Myslí si, že umírá.“ Pobaveně se uchechtla. „Ten její si to ještě dneska užije.“ Na závěr ukázala sevřené pěsti, ujistila mě, že všechno dobře dopadne, a odešla.

Přepadla mě lítost. Taková nespravedlnost. Ta vedle nadává a řve jako dlaždič, ale stejně má u sebe někoho, kdo ji drží za ruku. Já skoro ani nepípnu a musím tady trčet sama.

Sestra mi sundala monitor z břicha a zabodla prst do hromádky dotazníků. „Přečíst a vyplnit!“ zavelela.

Příchodem do porodního boxu jsem se dostala do jiné časové dimenze. Trvalo celou věčnost, než minutová ručička oběhla ciferník na nemocničních hodinách.

Občas moji samotu přerušila návštěva asistentky. Měla otravný zvyk. Mluvila se mnou jako s děckem.

„Tak maminko,“ halekala už od dveří. „Vylezeme si na postýlku a já se podívám, jak se miminku daří.“

Blížila se další kontrakce. Křečovitě jsem zaryla prsty do polstrování postele a dala nohy k sobě.

„Ne, ne,“ plísnila mě jako školačku. „Nožičky pěkně od sebe. Musím vidět, jak to vypadá při kontrakci.“ Sundala si rukavice, řekla, že jsem moc šikovná, a zase zmizela.

Tak to šlo několik hodin. Nikdy jsem nic děsivějšího nezažila. Každých pár minut se čas i prostor změnily v nedefinovatelnou veličinu. Zůstalo jen rozmazané vidění věcí kolem, břicho ztvrdlé na kámen a úpěnlivé přání, ať už je všechna hrůza za mnou. Jediné, co jsem dokázala, bylo cedit mezi sevřenými rty nadávky. S hlavou zabořenou do polštáře jsem bručela všechna neslušná slova, která mi přišla na jazyk. Sama jsem se divila, kde se ve mně berou. Když jsem vyplivla to nejsprostější, jaké jsem dokázala vymyslet, překvapila mě chvilková úleva. Zkusila jsem to znovu a tentokrát jsem počítala, kolikrát za jeden stah dokážu nadávku zopakovat.

„Kurrrva, kurva, kurva…, “ zněl šepot mezi bílými kachličkami porodního boxu s pravidelnou kadencí odfukující lokomotivy někde v dálce.

Mezi zkracujícími se kontrakcemi jsem omdlévala únavou. Přestávala jsem věřit, že odtud odejdu s prázdným břichem. Nepředstavovala jsem si miminko zavinuté v barevných peřinkách s roztomilou pletenou čepičkou na hlavě, jen jsem si přála, ať ze mě tu věc vytáhnou.

Při dalším vyšetření jsem sestru pevně chytla za zápěstí a zaskučela:

„Už nemůžu. Něco s tím udělejte!“

Znovu mě vyšetřila. Vyhodila zakrvácené rukavice a odběhla. Čas se dal konečně do pohybu. Nejdříve se do místnosti vřítil lékař, potom mi mladá sestra začala obvazovat nohy stahovacím obinadlem. Ze všeobecného zmatku kolem a nejrůznějších útržků vět jsem pochopila, že je situace akutní a vezou mě na sál.

Znovu jsem se podívala na starý tlačítkový mobil od Luptákové. Pořád nic. Žádná zpráva.

Co se asi mohlo stát?

Možná se jen lekl a utekl. Zvětšující se břicho žádnou zásadní komplikaci nepředstavovalo, ale jak se termín porodu přiblížil, možná si uvědomil, jakou paseku mu to v životě udělá. Třeba se jen zavřel ve staré chalupě po rodičích a teď tam bez signálu přemýšlí a spřádá plány. Možná se zítra objeví ve dveřích porodnice a klidně mi přizná, že je trochu vůl, a já mu to hned odpustím, protože už zůstaneme jen spolu. Já, on a to malé, co se za chvilku narodí.

Když jsem mu oznámila, že jsem těhotná, podrbal se na hlavě a rozpačitě se usmál. Nechtěl mi ublížit. Nechtěl na mě křičet ani se přede mnou zhroutit. Potřeboval si to v hlavě srovnat a jako obvykle, když byl v koncích, zmizel.

Teď v porodnici jsem si připadala ztracená a opuštěná. Tolik jsem si přála, aby tady byl se mnou. Aby mi pomohl vydržet bolest, která si s mým tělem dělala, co chtěla. Nikdy dřív mi nechyběl jako teď. Vztek, že tady není, mě už dávno přešel. Zůstal jen stesk a někde vzadu v hlavě se rodila obava, jestli se mu něco nestalo.

* * *

Venku bylo zase nevlídně. Nepršelo, ale déšť visel ve vzdu-chu. Do půlky zaslepená okna pouštěla do místnosti jen tolik světla, abych letmo zahlédla postavu ženy, která tiše seděla na židli naproti mojí posteli.

„Maminka už je vzhůru,“ pronesla k holčičce, kterou chovala v náručí. Dlouhé tmavé vlasy měla stočené do drdolu. Nemocniční uniforma jí těsně obepínala silná stehna.

Naposledy jsem ji viděla před několika měsíci. To jsem ještě bydlela u ní. V malém dvoupokojovém bytě na sídlišti. Už jsem dál nemohla maskovat břicho pod volnou halenkou, jenže ona si toho vůbec nevšimla. Možná nechtěla. Nakonec jsem jí novinku musela říct sama. Seděla za stolem v kuchyni a beze slova poslouchala, jak jí povídám o svém milenci a společném dítěti, které se za pár měsíců narodí.

„Dělej, jak myslíš,“ pronesla tehdy. „Nemusím ti říkat, že si tím ničíš život,“ píchla prstem do vzduchu, jako by chtěla propíchnout moje břicho.

Napadlo mě, jestli jsem jí taky zničila život.

„Tady být s děckem nemůžeš.“ Oblékla si bundu a nazula boty. Než odešla, houkla na mě z chodby: „Ať se postará, ten… jak se vlastně jmenuje?“

„Karel,“ špitla jsem.

Ještě ten den jsem se odstěhovala k babičce.

Ta si jako obvykle z ničeho nedělala velkou hlavu.

„Neboj, to bude dobré,“ uklidňovala mě. „Každé zdravé děcko je požehnání, a až jí ho poprvé ukážeš, tak se to urovná. Uvidíš.“ Měla pravdu jako vždycky.

Matka teď seděla u mojí postele a chovala vnučku, jako by se mezi námi nic nestalo.

„Mami? Co tady děláš?“

Stoupla si a přešla ke mně. Pohupovala se v bocích a na holčičku hleděla s takovou něhou, až mě to překvapilo.

„Je krásná,“ hlesla tiše a vložila mi Elen do náručí.

Přitiskla jsem tvář na dcerčin drobounký obličej. Jako bych držela celý svůj svět. Karla, babičku, chalupu na pasece, vysoké mladé habry, vůni lesa a Kubových koní. To všechno, co mi bylo blízké, se zhmotnilo do jednoho uzlíčku.

Máti stála u mojí postele a se slzami v očích mě pozorovala.

II.

Druhý den po poradě si mě zavolal šéf.

„Terezo, přijďte ke mně,“ oznámil suše. „A přineste mi kávu. Bez mléka, dvě kostky cukru.“

Kolega Zdeněk seděl u mě v kanceláři a pokyvoval hlavou. „Tak co? Jdeš na kobereček?“ Lačný senzace a firemních drbů dřepěl na židli, ruce zapletené za hlavou. Na rudé košili se mu v podpaží zřetelně rýsovaly dva propocené koláče.

Položila jsem překvapeně sluchátko. „Mám mu udělat kafe.“

Chvilku na mě nechápavě hleděl a pak se uchechtl: „To je sešup, co? Z obchodní ředitelky na sekretářku za vteřinu. Nahoru se člověk škrábe celou věčnost a dolů je to cobydup.“

Opravdu to byla škodolibost, co jsem v jeho hlase zaslech-la? Prezentace síly v podání nadřízeného byla ubohá, ale podpora od kamaráda by nezaškodila.

Pochopil a smířlivěji dodal: „Nevím, jestli jsi neměla raději držet zobák…“

„Máš pravdu. Měla,“ přitakala jsem rychle.

„No,“ připustil a v očích se mu pobaveně zablýsklo. „Ale to bys nebyla ty, že?“ Pozoroval, co já. Jestli se na něj náhodou nezlobím. Nejspíš si nebyl úplně jistý, protože přišel s dalším nápadem, jak si mě udobřit. „Víš co? Tak mu do toho kafe plivni.“

Podíval se provinile na hodinky a vyskočil. Takový pohyb se k jeho zavalitému tělu vůbec nehodil. Většinou se ploužil po chodbě pomalu a líně jako dobře nakrmená šelma. „Do prdele, Olga mě zabije.“ Než za sebou zavřel dveře, uká-zal mi sevřené pěsti. „To zvládneš, uvidíš.“

Jasně, napadlo mě, jako správná tažná kobyla to určitě zvládnu.

Nejraději bych taky vypadla. Karel se už druhý den neozval. Snažila jsem se mu několikrát dovolat, ale byl stále nedostupný.

Table of Contents

1.

I.

2.

II.