Copyright © Liane Moriarty, 2010

All rights reserved

Translation © 2015 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-5329-8

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Epilog

- Poděkování

Adamovi

„Napadlo tě někdy, že život jsou vlastní vzpomínky, kromě každé současné chvíle, která uběhne tak rychle, že je sotva zaznamenáš?“

TENNESSEE WILLIAMS

„Manželství je těžká zkouška.“

JOSEPH CAMPBELL

Kapitola první

NECHÁVALA SE NADNÁŠET, paže měla roztažené, přes tělo se jí přelévala voda a ona vdechovala letní vůni soli a kokosů. V ústech ještě cítila chuť příjemně syté snídaně; slaniny, kávy a možná i nějakých croissantů. Nadzvedla hlavu a od hladiny se odráželo tak jasné dopolední slunce, že před světelnými třpytkami musela mhouřit oči, aby viděla před sebe na svoje chodidla. Nehty na nich měla nalakované každý jinou barvou. Červenou. Zlatou. Purpurovou. Tak zvláštní. Lak nebyl nanesený nijak zvlášť dobře, byl hrudkovitý a nerovnoměrně rozetřený. Na hladině vedle ní se nadnášel někdo další. Někdo, koho má moc ráda a kdo ji umí rozesmát. Ta druhá osoba měla nehty nalakované úplně stejně. Pestrobarevnými prsty u nohou na ni kamarádsky zavrtěla a jí se zmocnila příjemná ospalost. Někde v dálce volal mužský hlas:

„Marco?“ a sbor dětských hlásků mu odpovídal: „Polo!“ Muž zavolal ještě jednou: „Marco, Marco, Marco?“ a hlásky mu odpověděly: „Polo, polo, polo!“ Nějaké dítě se rozesmálo; dlouhým, klokotavým chichotáním, jako proud mýdlových bublinek.

Nějaký hlas jí tiše a naléhavě šeptal do ucha: „Alice?“ a ona nechala chladnou vodu, aby se jí nehlučně přelila přes obličej. před očima jí tančily droboučké světelné tečky. Byl to sen, nebo vzpomínka?

„Já nevím!“ říkal nějaký vyděšený hlas. „Neviděla jsem, jak se to stalo!“

Není třeba zbytečně plašit.

Sen či vzpomínka, nebo co to vlastně bylo, se rozplynuly a vytratily jako odraz na hladině a místo toho jí hlavou začaly vířit útržky myšlenek, jako když se v neděli pozdě ráno probouzí z dlouhého, hlubokého spánku.

Dá se smetanový sýr považovat za měkký sýr?

Tvrdý sýr to není.

Není…

… vůbec tvrdý.

Takže by člověk logicky soudil…

… něco.

Něco logického.

Levandule je líbezná.

Logicky líbezná.

Levanduli musím prořezat!

Nějakou levanduli cítím.

Ne, necítím.

Ale ano, cítím.

Tehdy si poprvé uvědomila bolest hlavy. Bolelo to na jedné straně, a hodně, jako kdyby jí někdo uštědřil pořádnou ránu kladívkem.

Myšlenky se jí zostřily. Co má to bodání v hlavě znamenat? před bodáním v hlavě ji nikdo nevaroval. Dostala celý seznam zvláštních symptomů, na něž se měla připravit: pálení žáhy, pachuť v ústech připomínající hliníkovou fólii, závratě, mimořádnou únavu – ale tupé bodání na straně hlavy mezi nimi chybělo. To by přitom za zmínku rozhodně stálo, protože bylo velice bolestivé. Na druhou stranu, pokud nevydrží obyčejnou bolest hlavy, tak potom…

Zdálo se, že vůně levandule se přibližuje a vzdaluje, jako lehký vánek.

Nechala se opět unášet.

Nejlepší bude zase usnout a vrátit se do toho krásného snu o vodě a pestrobarevných nehtech na nohou.

Ačkoli, že by se o bolestech hlavy přece jen někdo zmínil a ona na to zapomněla? Ale ovšem! Bolesti hlavy, propánakrále! Fakt děsné. Naprosto příšerné.

Bylo třeba pamatovat na tolik věcí. Žádný měkký sýr, ani uzený losos, a už vůbec ne suši, kvůli nebezpečí té nemoci, o jejíž existenci dřív neměla tušení. Listeriózy. Nějak to souvisí s bakteriemi. Poškozuje děťátko. Právě proto člověk nesmí dojídat zbytky. Jediné sousto zbylé kuřecí paličky by děťátko mohlo zabít. Tyhle kruté zodpovědnosti rodičovství.

Prozatím prostě zase usne. Bude to tak nejlepší.

Listerióza.

Vistárie.

Ta vistárie nad bočním plotem bude vypadat úchvatně, pokud ovšem někdy vykvete.

Listerióza, vistárie.

Ha, ha. Taková legrační slova.

Usmála se, přestože ji hlava opravdu hodně bolela. Snažila se být statečná.

„Alice? Slyšíš mě?“

Vůně levandule opět zesílila. Byla poněkud nechutně nasládlá.

Krémový sýr je roztíratelný. Není ani příliš měkký, ani příliš tvrdý, prostě akorát. Jako postýlka nejmenšího medvídka.

„Chvějí se jí oční víčka. Jako by se jí něco zdálo.“

Bylo to marné. Nedařilo se jí znovu usnout, přestože se cítila tak unavená, že by mohla spát do soudného dne. Jestlipak takovouhle bolestí hlavy trpí všechny těhotné ženy? Má je snad zocelit před porodními bolestmi? Až vstane, vyhledá si to v jedné z těch knížek o miminech.

Neustále zapomínala, jak je bolest zneklidňující. Krutá. Zraňuje vaše city. Netoužíte po ničem jiném, než aby přestala. Prosím, hned teď. Řešením je epidurál. Prosím si jeden epidurál na tu bolest hlavy. Děkuju.

„Alice, pokus se otevřít oči.“

Je smetanový sýr vůbec sýr? Na sýrový talíř přece nedáte hrudku smetanového sýra. V kontextu smetanového sýra možná sýr ve skutečnosti neznamená sýr. Pana doktora se na to radši ptát nebude, aby z toho nebyla další trapná ukázka její neznalosti („ach Alice“).

Nedokázala se pohodlně uvelebit. Matrace jí připadala jako studený beton. Kdyby se trochu posunula, mohla by šťouchat Nicka do nohou, dokud se ospale nepřekulí a nepřitáhne si ji k sobě do velkého, teplého medvědího objetí. Její lidská zahřívací láhev.

Kde je Nick? Že by už vstal? Možná jí dělá šálek čaje.

„Nesnaž se hýbat, Alice. Zůstaň v klidu, zlatíčko, a jen otevři oči.“

Elisabeth by to s tím smetanovým sýrem věděla. Ušklíbla by se po způsobu starší sestry a spustila by přednášku. Maminka by neměla tušení. Zděsila by se. Vyhrkla by: „Ach jeminkote, kdepak! Já jsem krémový sýr určitě jedla, když jsem vás děvčata čekala! Tehdy se o takových věcech nevědělo.“ povídala by a povídala a dělala by si starosti, že Alice nedopatřením porušila nějaké pravidlo. Maminka si na pravidla potrpěla. Alice vlastně taky.

Frannie by to nevěděla, ale pyšně by si to nastudovala, použila by k tomu svůj nový počítač, tak jako kdysi pomáhala Alici a Elisabeth hledat informace na školní projekty v encyklopedii Britannica.

Ta hlava ji vážně bolí. přitom se dá předpokládat, že tohle je jen nepatrný zlomek toho, jak bude bolet porod. Což je prostě skvělé.

Ačkoli si vlastně nevzpomíná, že by nějaký smetanový sýr doopravdy snědla.

„Alice? Alice!“

Ani ho nemá nijak zvlášť ráda.

„Volal někdo sanitku?“ Už zase cítí tu levanduli.

Jednou když si odpínali bezpečnostní pásy, řekl Nick s rukou na klice dveří od auta (a odpověď na něco, co právě pronesla, aby na něm vymámila kompliment): „Nebuď směšná, ty jedna hloupá, dobře víš, žes mě dočista uhranula.“

Ona otevřela dveře auta, na nohou ji hřály sluneční paprsky a ve vzduchu voněla levandule, kterou zasadila u předních dveří.

Dočista ho uhranula.

Byl to blažený okamžik po nákupu potravin, provoněný levandulí.

„Už jede. Zavolala jsem na tři nuly. To je poprvé v životě, kdy jsem volala na tři nuly! Byla jsem z toho celá nesvá. Málem jsem vytočila 911 jako nějaká Američanka. Dokonce jsem tu devítku nejdřív zmáčkla. Jasný důkaz, že se moc dívám na televizi.“

„Snad to nebude vážné. Nemůžou mě přece... no... žalovat, nebo tak něco, že ne? Vždyť moje choreografie nebyla až tak těžká, nemyslíte?“

„Já si tedy myslím, že ta poslední pirueta už byla trochu moc, když se ti ještě motá hlava z výstupu zády ke stepu s obratem po dvojitém kopu.“

„Tohle je kurz pro pokročilé! Kdyby byl snadný, lidi by si stěžovali. Dávám vám přece vybrat. Z různých stupňů obtížnosti. Bože, lidi si stěžujou, ať dělám, co dělám.“

Že by slyšela nějaký diskusní pořad v rádiu? Diskusní pořady nesnášela. Všichni ti naštvaní a nabručení volající. V jednom kuse se nad něčím pohoršují. Alice jednou prohlásila, že ji nikdy nic nepohoršilo. Elisabeth na to opáčila, že to je pohoršující.

Nechala oči zavřené a řekla nahlas: „Tys pustil rádio, Nicku? Mě totiž asi bolí hlava.“ Její hlas zněl nedůtklivě, což se jí moc nepodobalo, ale koneckonců je přece těhotná, bolí ji hlava, je jí zima a necítí se zrovna… nejlíp.

Že by šlo o ranní nevolnost? Ale je vůbec ráno?

Ach Alice.

„Alice, slyšíš mě? Slyšíš mě, Alice?“

Rozinko, slyšíš mě? Slyšíš mě, Rozinko?

Nick si každý večer před spaním s děťátkem povídal přes prázdnou roli od toaletního papíru přitisknutou k Alicinu břichu. O tomhle nápadu se doslechl v nějakém rádiovém pořadu. Údajně se tak děťátko naučí rozpoznávat otcův hlas stejně jako matčin.

„Nazdar!“ volal. „Slyšíš mě, Rozinko? Mluví tvůj otec!“ dočetli se, že jejich miminko má právě velikost rozinky, a proto mu takhle říkali. Samozřejmě jen v soukromí, jinak byli jako budoucí rodiče nad podobné věci povznesení. Na veřejnosti se žádná sentimentalita nekonala.

Rozinka odpovídal: „Ujde to, tati, díky. Občas se sice trochu nudím, ale vede se mi dobře. Akorát by maminka mohla přestat jíst všechno to nudný zelený zrní a dát si pro změnu pizzu. Už dost týhle stravy pro králíky!“

Všechno nasvědčovalo tomu, že Rozinka bude s největší pravděpodobností kluk. Prostě se zdálo, že má klučičí povahu. Takový malý rošťák. Na tom se shodli oba.

Alice přitom ležela na zádech a pozorovala vršek Nickovy hlavy. Bylo v ní pár lesklých stříbrných pramínků. Netušila, jestli si je toho vědom, a tak se o nich nezmiňovala. Bylo mu dvaatřicet. Z těch stříbrných pramínků se jí mžily oči. To ty ztřeštěné těhotenské hormony.

Alice na děťátko nahlas nikdy nemluvila. Povídala si s ním v duchu, ostýchavě, když byla ve vaně; nepříliš horké – zase ta pravidla. Ahoj, ty tam, děťátko, říkala si pro sebe, až ji zázračnost toho všeho přemohla a ona dlaní cákala do vody jako děcko, co se těší na vánoce. Zanedlouho jí bude třicet, má děsivou hypotéku, manžela a děťátko na cestě, ale nepřipadala si o moc jiná, než když jí bylo patnáct.

Až na to, že když jí bylo patnáct, k žádným blaženým okamžikům po nákupu potravin nedocházelo. To Nicka dosud neznala. Její srdce se ještě mělo párkrát zlomit, než se on objeví a pevně ho poslepuje slovy jako „uhranula“.

„Alice? Jsi v pořádku? prosím tě, otevři oči.“

Byl to ženský hlas. Příliš hlasitý a pronikavý, než aby šel ignorovat. Přitahoval ji k vědomí a nepouštěl.

Byl to hlas, který v Alici vzbuzoval důvěrně známý pocit nervózního podráždění, jako příliš těsné punčochy.

Tahle osoba do její ložnice nepatří. Překulila hlavu ke straně. „Au!“ Otevřela oči.

Před sebou měla šmouhu nerozeznatelných barev a tvarů. Nedohlédla ani na noční stolek, aby se natáhla pro brýle. Musel se jí zhoršit zrak.

Zamrkala, pak ještě jednou, a nakonec, jako když člověk otočí dalekohledem, se všechno zostřilo. Hleděla na něčí kolena. Bylo to tak legrační.

Bledá, vyboulená kolena. Nepatrně nadzvedla hlavu.

„Probrala ses!“

Ze všech možných lidí u ní klečela zrovna Jane Turnerová, kolegyně z práce. Obličej měla zarudlý a k čelu se jí lepily pramínky zpocených vlasů. Její oči vypadaly unaveně. Alice si nikdy předtím nevšimla, že má tak povadlý, zavalitý krk. Oblečená byla do trička s velkými skvrnami od potu a do šortek, paže měla velice hubené a bílé, s tmavými pihami. Takhle velkou část jejího těla Alice dosud neviděla. Bylo to trapné. Chudinka malá Jane.

„Listerióza, vistárie,“ řekla Alice, aby ji pobavila.

„Blouzníš,“ odvětila Jane. „Nepokoušej se posadit.“

„Hmm,“ řekla Alice. „Já se posadit nechci.“ Měla pocit, že není v posteli, připadalo jí, že leží natažená na zádech na studené laminátové podlaze. Je snad opilá? Zapomněla, že je těhotná, a opila se do bezvědomí?

Její porodník byl uhlazený muž s motýlkem, a svým kulatým obličejem jí znepokojivě připomínal jednoho bývalého přítele. Prohlásil, že si dovede představit „řekněme aperitiv a poté jednu sklenku vína k večeři“. Alice se domnívala, že aperitiv musí být nějaká konkrétní značka nápoje. („Ach Alice,“ povzdechla si Elisabeth.) Nick jí vysvětlil, že aperitiv je nápoj před večeří. Nick pocházel z aperitivům holdující rodiny. Alice pocházela z rodiny s jednou zaprášenou láhví Baileys, čekající na svou příležitost ve spíži za konzervami fazolí. Navzdory tomu, co říkal porodník, si Alice od té doby, co si udělala těhotenský test, dopřála pouze půl sklenky šampaňského, a i kvůli ní měla výčitky svědomí, přestože ji všichni neustále ujišťovali, že to je v pořádku.

„Kde to jsem?“ zeptala se, přestože se odpovědi děsila. Ocitla se snad v nějakém zpustlém nočním klubu? Jak vysvětlí Nickovi, že zapomněla na svoje těhotenství?

„Jsi v tělocvičně,“ odpověděla Jane. „Upadla jsi a ztratila jsi vědomí. Málem jsi mi přivodila infarkt, ačkoli jsem byla docela ráda, že mám výmluvu, abych toho mohla nechat.“

V tělocvičně? Alice do žádné tělocvičny nechodí. Probrala se opilá v nějaké tělocvičně?

„Ztratila jsi rovnováhu,“ dodal pronikavý, bodrý hlas. „To byl teda pád! Tys nám dala, ty jedno trdlo! Zavolali jsme sanitku, takže si nemusíš dělat starosti, profesionální pomoc je už na cestě!“ vedle Jane klečela hubená, kávově opálená žena s odbarveným blonďatým culíkem, v lesklých lycrových šortkách a krátkém červeném topu napříč ozdobeném písmeny ZBLÁZNĚNÁ DO STEPU. Alice k ní pocítila okamžitou antipatii. Nelíbilo se jí, že jí říká trdlo. Uráželo to její důstojnost. Podle její sestry Elisabeth byla jednou z Aliciných vad sklon brát se příliš vážně.

„Omdlela jsem?“ zeptala se s nadějí v hlase. Těhotné ženy omdlévají. Sama nikdy v životě neomdlela, ačkoli si to nacvičovala celou čtvrtou třídu, protože doufala, že bude jednou z těch šťastných dívek, které omdlí při bohoslužbě a budou se muset nechat vynést ve svalnatých pažích pana Gillespieho, učitele tělocviku.

„Já jen že jsem těhotná,“ dodala. Ať ta druhá vidí, komu tady říká „trdlo“.

Jane spadla čelist. „Ježiši, Alice, to snad ne!“

Dívka zblázněná do stepu stáhla ústa do tenké linky, jako by Alici přistihla při něčem nekalém. „Ale jeminkote, zlatíčko, přece jsem se vás na začátku kurzu ptala, jestli některá z vás není těhotná. Za to ses nemusela stydět. Upravila bych ti sestavu.“

Alici tepalo v hlavě. Nic z toho, co se tu říkalo, jí nedávalo smysl.

„Těhotná,“ opakovala Jane. „Právě teď. Taková pohroma.“

„To tedy ne.“ Alice si ochranitelsky přiložila ruku na břicho, aby to Rozinka neslyšel a neurazil se. Do jejich finanční situace Jane nic není. Lidé by přece měli být nadšení, když se jim oznamuje něčí těhotenství.

„No jo, ale co budeš dělat?“ zeptala se Jane.

Pro boha živého! „Dělat? Jak to myslíš, co budu dělat? Budu mít děťátko.“ Začichala. „Jsi cítit levandulí. Určitě tu cítím levanduli.“ Čich se jí těhotenstvím mimořádně zostřil.

„To je můj deodorant.“ Jane vážně vypadá nějak jinak než obvykle. Má něco s očima. Je to docela nápadné. Možná by měla začít používat nějaký oční krém.

„Není ti něco, Jane?“

Jane se ušklíbla. „Mně nic není. Dělej si starosti sama se sebou, ženská. Ty jsi tady ta těhotná, co padá do bezvědomí.“

Miminko! Myslí sobecky na svou bolavou hlavu, přitom by si měla dělat starosti hlavně o chudáčka Rozinku. Jaká to z ní bude matka?

„Doufám, že jsem tím pádem neublížila děťátku.“

„Miminka jsou pěkně houževnatá, kvůli tomu bych se netrápila.“

Tohle pronesl další ženský hlas. Alice konečně zvedla zrak a zjistila, že ji obklopuje hlouček žen ve středním věku, s červenými tvářemi a ve sportovním oblečení. Některé se nad ní nakláněly a zíraly na ni s dychtivým zájmem svědků při dopravní nehodě, zatímco jiné měly ruce v bok a vybavovaly se jako na nějakém večírku. Vypadalo to, že se nacházejí v nějaké podlouhlé, zářivkami osvícené místnosti. Někde v dálce se ozývala plechová hudba, kovové řinčení a náhlý výbuch hlasitého mužského smíchu.

„Ačkoli by ses vlastně v těhotenství měla vyhýbat cvikům s tvrdým dopadem,“ poznamenala jiná žena.

„Ale já přece necvičím vůbec,“ namítla Alice. „Měla bych se naopak víc hýbat.“

„Ty bys, holka, už víc cvičit nemohla, i kdybys chtěla,“ odvětila Jane.

„Nevím, o čem to mluvíš.“ Rozhlédla se po cizích obličejích kolem sebe. Bylo to celé tak… hloupé. „Nemám tušení, kde to jsem.“

„Nejspíš má otřes mozku,“ navrhl někdo vzrušeně. „Po otřesu mozku jsou lidi zmatení a dezorientovaní.“

„Ááá, promluvila paní doktorka!“

„Měli jsme zrovna ve škole kurz první pomoci. Tuhle frázi si přesně pamatuju. Zmatení a dezorientovaní. Musí se dávat pozor na kompresi mozku, ta je velice nebezpečná.“

Dívka zblázněná do stepu vyděšeně pohladila Alici po paži.

„Ach bože, zlatíčko. JE MOŽNÉ, ŽE MÁŠ TROŠKU OTŘES.“

„Ano, ale to ještě neznamená, že je hluchá,“ poznamenala věcně Jane. Ztišila hlas a sklonila hlavu k Alici. „Nic se neděje. Jsi v tělocvičně, bylas na páteční hodině stepu, té, na kterou ses mě celou věčnost pokoušela dotáhnout, pamatuješ? Až tak úžasná mi tedy nepřipadá. Ale to je jedno. Utrpěla jsi parádní pád a praštila ses do hlavy, to je všechno. Budeš v pořádku. Ale co je nejdůležitější: jak to, žes mi neřekla, že jsi v jiném stavu?“

„Co je to páteční hodina stepu?“ zeptala se Alice.

„Tak to je zlé,“ prohlásila Jane rozrušeně.

„Je tu sanitka!“ vykřikl někdo.

Dívka zblázněná do stepu byla úlevou bez sebe. Vyskočila na nohy a začala dámy rozhánět jako energická hospodyňka s koštětem. „Tak dobrá, bando, udělejme jim trochu prostor, ano?“

Jane zůstala klečet na podlaze vedle Alice a nepřítomně jí poklepávala na rameno. Najednou poklepávání ustalo. „No páni. Proč musíš slíznout všechnu smetanu?“

Alice natočila hlavu a viděla, jak k nim s výbavou první pomoci kráčejí dva hezcí muži v modrých uniformách. Cítila se trapně, a tak se pokusila posadit.

„Zůstaňte, jak jste, zlato,“ zavolal na ni ten vyšší.

„Vypadá úplně jako George Clooney,“ vydechla jí Jane do ucha. Opravdu tak vypadal. Alice měla proti své vůli okamžitě lepší náladu. Připadala si, jako by se probudila v epizodě Pohotovosti.

„Zdravím.“ George Clooney si k nim přidřepl a velké ruce svěsil mezi nohy. „Jak se jmenujete?“

„Jane,“ odpověděla Jane. „Pardon. Jmenuje se Alice.“

„Jak se jmenujete celým jménem, Alice?“ George ji vzal jemně za zápěstí a na její tepnu přitiskl dva prsty.

„Alice Mary Loveová.“

„Prý jste, Alice, trochu upadla?“

„Zdá se, že ano. Nepamatuju si to.“ Měla na krajíčku, ale zároveň se cítila důležitě, jako většinou když mluvila s nějakým profesionálním zdravotníkem, včetně lékárníků. Vinila z toho svou matku, protože kolem ní dělala takový povyk, kdykoli jako malá marodila. Z ní i z Elisabeth vyrostly příšerné hypochondryně.

„Víte, kde jste?“ zeptal se George.

„Doopravdy ne,“ odvětila. „Vypadá to, že jsem v tělocvičně.“

„Upadla při hodině stepu.“ Jane si pod svým topem upravila ramínko podprsenky. „Viděla jsem, jak se to stalo. Provedla docela působivý přemet vzad a uhodila se hlavou o podlahu. Byla asi deset minut v bezvědomí.“

Znovu se u ní objevila dívka zblázněná do stepu. Pohupovala culíkem a Alice zírala vzhůru na její dlouhé, hladké nohy a pevné, rovné břicho. Působilo neskutečně. „Nejspíš se na okamžik přestala soustředit,“ říkala dívka zblázněná do stepu Georgi Clooneymu tónem, jakým spolu mluví dva profesionálové. „Já takový kurz těhotným ženám rozhodně nedoporučuju. Ptala jsem se, jestli některá není v jiném stavu.“

„V jakém jste týdnu, Alice?“ zeptal se George.

Alice se chystala odpovědět, ale ke svému překvapení měla v hlavě prázdno.

„Ve třináctém,“ řekla po chvilce. „Totiž ve čtrnáctém. Ve čtrnáctém týdnu.“ Ultrazvukové vyšetření dvanáctého týdne podstoupili přinejmenším před čtrnácti dny. Rozinka na něm předvedl takové zvláštní poskočení jako na diskotéce, jako kdyby ho někdo zezadu postrčil, a Alice s Nickem ten poskok od té doby každému předváděli. Všichni byli zdvořilí a říkali, že je to pozoruhodné.

Znovu si položila ruku na břicho a poprvé si všimla, co má na sobě. Tenisky a bílé ponožky. Černé šortky a žluté tílko s lesklou zlatou fóliovou samolepkou přes prsa. Vypadalo to, že je na ní obrázek dinosaura, kterému jde od úst bublina se slovem VÁLÍŠ! Válíš?

„Kde jsem vzala to oblečení?“ zeptala se Jane obviňujícím tónem. „Tohle není moje.“

Jane na George významně pozdvihla obočí.

„Mám na tričku nalepeného dinosaura,“ pokračovala vyděšeně Alice.

„Jaký je dneska den, Alice?“ zeptal se jí George.

„Pátek,“ odpověděla. Podváděla, protože jí Jane řekla, že jsou na „Páteční hodině stepu“. Ať už to znamenalo cokoli.

„Vzpomínáte si, co jste měla k snídani?“ Zatímco se George vyptával, šetrně jí zkoumal stranu hlavy. Druhý zdravotník jí připnul k nadloktí přístroj na měření tlaku a začal pumpovat.

„Toast s arašídovou pomazánkou?“

Tohle si dávala k snídani nejčastěji. Připadalo jí to jako sázka na jistotu.

„On ve skutečnosti neví, co jsi měla k snídani,“ vysvětlovala Jane. „Jen se snaží zjistit, jestli si to pamatuješ.“

Přístroj na měření tlaku sevřel Alicinu paži.

George se posadil na paty a prohlásil: „Udělejte mi radost, Alice, a povězte mi jméno našeho báječného ministerského předsedy.“

„John Howard,“ odpověděla poslušně Alice. Doufala, že politiky se už žádné další otázky týkat nebudou. Nebyla to její silná stránka. Neuměla se dostatečně pohoršovat.

Jane ze sebe vydala podivný trhavý výbuch uštěpačného veselí.

„Och. Ach. Ale je přece pořád ministerským předsedou?“ Alice se propadala hanbou. Za tohle si ji budou známí dobírat ještě dlouhá léta. „Páni, Alice, ty fakt neznáš našeho ministerského předsedu?“ Že by zaspala nějaké volby? „Ale já jsem si jistá, že premiér je on.“

„A jaký je rok?“ Nezdálo se, že by to George nějak zvlášť vyvádělo z míry.

„Je rok 1998,“ odvětila pohotově. O tomhle neměla pochyb. Děťátko se má narodit napřesrok, v roce 1999.

Jane si přitiskla ruku na ústa. George se chystal promluvit, ale Jane mu skočila do řeči. Položila Alici ruku na rameno a upřeně se na ni zahleděla. Oči měla vykulené vzrušením. Na konečcích řas se jí chvěly droboučké kuličky maskary. Kombinace jejího levandulového deodorantu s česnekovým dechem byla omračující.

„Kolik ti je, Alice?“

„Je mi dvacet devět, Jane.“ Janeina teatrálnost ji namíchla. Kam tímhle míří? „Stejně jako tobě.“

Jane se odtáhla a s výrazem triumfu se podívala na George Clooneyho.

„Právě jsem dostala pozvánku na její čtyřicátiny.“

A tak si toho dne Alice Mary Loveová zašla do tělocvičny a někam přitom založila jedno desetiletí svého života.

Kapitola druhá

JANE ŘÍKALA, že by s ní samozřejmě jela do nemocnice, ale musí být ve dvě hodiny u soudu.

„Kvůli čemu jdeš k soudu?“ zeptala se Alice, ačkoli jí vůbec nevadilo, že s ní Jane do nemocnice nepojede. Pro dnešek měla Jane právě tak akorát. Pozvánka na její čtyřicáté narozeniny! Co to mělo vůbec znamenat?

Jane se divně usmála a na Alicinu otázku ohledně soudu neodpověděla. „Zavolám někomu, aby na tebe v nemocnici počkal.“

„Žádnému někomu.“ Alice se dívala, jak jí zdravotníci připravují nosítka. Nezdála se zrovna moc bytelná. „Nickovi.“

„Ale ovšem, zavolám Nickovi.“ Jane ta slova pronášela velice pečlivě, jako by hrála v dětském představení.

„Já to určitě zvládnu po svých,“ řekla Alice Georgi Clooneymu. Nepřála si, aby ji kdokoli zvedal, dokonce ani Nick, přestože byl hodně silný. Dělala si starosti kvůli své váze. Co když budou záchranáři, až ji na těch nosítkách ponesou, supět a dělat obličeje jako stěhováci nábytku? „Cítím se dobře. To jen ta hlava.“

„Utrpěla jste pořádný otřes,“ řekl George. „S úrazem hlavy se člověk nemůže jen tak producírovat.“

„Ale no tak, nošení krásných žen na nosítkách je oblíbená část naší práce,“ prohodil druhý záchranář. „O to nás nemůžete připravit.“

„No ano, o to je připravit nemůžeš, Alice,“ prohlásila Jane.

„Máš poškozený mozek. Myslíš si, že je ti devětadvacet.“ Co mělo zas znamenat tohle?

Alice si lehla a nechala ty dva, aby ji zkušeně vyzdvihli na nosítka. Když se její hlava překulila ke straně, bolestí se jí zmocnila závrať.

„Jo, a tady má tašku.“ Jane sebrala u zdi jeden batoh a přitiskla ho k Alici na nosítka.

„To není moje,“ namítla Alice.

„Ale ano, je.“

Alice civěla na vak z červeného plátna. Přes klopu se táhla řada tří lesklých dinosauřích samolepek, stejných jako ta, co ji měla na tričku. Alici napadlo, jestli nebude zvracet.

Oba zdravotníci zdvihli nosítka. Nezdálo se, že by jim to působilo nějaké potíže. Zřejmě byli zvyklí přenášet lidi nejrůznějších proporcí.

„Práce!“ vyhrkla Alice v náhlé panice. „Měla bys za mě radši zavolat do práce. Jak to, že nejsme v práci, když je pátek?“

„No tak to vážně nevím! proč nejsme v práci?“ opakovala Jane zase tím svým teatrálním hlasem. „Ale nedělej si s tím vůbec žádné starosti. Zavolám ‚Nickovi‘ a pak zavolám do ‚práce‘. Tou prací nejspíš míníš Cihly ABR?“

„Ano, Jane, míním,“ vyslovila Alice pečlivě. V Cihlách ABR už pracují tři roky. Že by ta chudák ženská trpěla nějakou duševní nemocí?

„Měla bys rozhodně dát Sue vědět, že se dneska neukážu.“

„Sue,“ opakovala po ní Jane pomalu. „A chápu to správně, že tou Sue myslíš Sue Masonovou?“

„Ano, Jane. Sue Masonovou.“ Není pochyb o tom, že Jane přeskočilo.

Sue Masonová jim oběma šéfovala. Byla posedlá dochvilností, razítky od doktora a vhodným pracovním oděvem. Alice se nemohla dočkat, až jí začne mateřská dovolená, aby odtud mohla vypadnout.

Všimla si, že se Jane dívá, jak zdravotníci odnášejí nosítka. Tiskla si palcem a ukazováčkem spodní ret a vypadala přitom jako ryba.

„Brzy se uzdrav!“ zavolala dívka posedlá stepem z pódia v přední části místnosti. Hlas jí zesiloval mikrofon přichycený na hlavě. Sotva nosítka dorazila ke dveřím, spustila dunivá hudba. Alice se ohlédla a viděla, jak dívka posedlá stepem hbitě rázuje po tenké gumové podložce. Ženy, které předtím stály kolem Alice, teď na vlastních podložkách napodobovaly každý její pohyb. „Jdeme na to, DÁMY! předveďte mi základní krok, ukažte mi rotaci kolenou, a teď POJEDEME RODEO!“ Ženy se při chůzi zeširoka rozkročily a nad hlavou mávaly imaginárním lasem.

Panebože. Musí si z toho šíleného dne zapamatovat každičký detail, aby to mohla vyprávět Nickovi. Rozhodně mu nesmí zapomenout předvést tu věc s tím rodeem. Bude mu to připadat k popukání. Namouduši, celý tenhle den byl pěkná psina.

Až na to, že ji samozřejmě i maličko děsil, protože co pro všechno na světě pohledává v tělocvičně s Jane Turnerovou, která se chová jako cvok?

Vyšli skleněnými dveřmi a ocitli se v obrovské, podlouhlé místnosti, velké jako samoobsluha. Alici tam nic nepřipadalo povědomé.

Stály tu řady složitě vypadajících strojů, obsluhovaných muži a ženami. Zdálo se, že se všichni usilovně snaží zdvíhat, přitahovat nebo odtlačovat něco, co na ně bylo očividně příliš těžké. Vládl tu soustředěný, tlumený duch jako v nějaké studovně. Nikdo neustal v tom, co dělal, když se kolem pronášela nosítka. Sledovaly je jen jejich oči, s prázdným, neosobním zaujetím, jako kdyby Alice byla událostí v televizních zprávách.

„Alice!“

Z běžeckého pásu sestoupil nějaký muž, vytáhl si z uší sluchátka a přehodil si je přes ramena. „Co se ti stalo?“

Jeho obličej – nápadně zarudlý a pokrytý kuličkami potu – Alici nic neříkal. Civěla na něj a snažila se přijít na něco zdvořilého, co by poznamenala. Pokoušet se o konverzaci s cizím člověkem, zatímco leží natažená na nosítkách, jí připadalo surreální, jako v jednom z těch snů, kdy se ocitla na koktejlovém večírku oblečená v pyžamu.

„Majzla se trochu do hlavy,“ odpověděl za ni George Clooney. Neznělo to vůbec lékařsky.

„Ale ne!“ Muž si utřel čelo ručníkem. „To je to poslední, co teď potřebuješ, vždyť velký den je už za rohem!“

Alice se snažila tvářit, jako že ji to s tím velkým dnem za rohem mrzí. Co když je to Nickův kolega a jde o nějakou pracovní záležitost, o níž by měla vědět?

„Neměla by sis z toho vzít ponaučení a s cvičením to tolik nepřehánět?“

„Ha,“ řekla Alice. Nebyla si jistá, co se mu vlastně pokouší sdělit, ale vyznělo to jako „ha“.

Zdravotníci pokračovali v chůzi, muž si vylezl zpátky na běžecký pás a dal se do běhu, ale ještě za ní zavolal: „Opatruj se, Alice! Řeknu Maggie, aby ti zavolala!“ přidržel si u ucha natažený palec a malíček.

Alice zavřela oči. Žaludek se jí bouřil.

„Jak to zvládáte, Alice?“ zeptal se George Clooney.

Alice oči zase otevřela. „Je mi trochu na zvracení,“ odpověděla.

„Dobrá. To se dalo čekat.“ Zastavili se před výtahem.

„Vážně netuším, kde to jsem,“ připomněla mu. Připadalo jí, že by se o tom měla znovu zmínit.

„S tím si teď nedělejte starosti,“ odvětil George.

Dveře výtahu se syčivě otevřely a vystoupila z nich žena s hladkými vlasy zastřiženými do mikáda. „Alice! Jsi v pořádku? Co se stalo?“ při řeči pečlivě dotahovala výslovnost samohlásek. „To je ale náhoda! Zrovna jsem na tebe myslela! Chystala jsem se ti zavolat kvůli tomu – no, drobnému incidentu – ve škole, vyprávěla mi o tom Chloe. Chudinko moje! Ach bože, tohle ti ještě chybělo! Vzhledem k zítřejšímu večeru a tvému velkému dni!“

Zatímco nepřestávala mluvit, záchranáři stočili nosítka do výtahu a zmáčkli tlačítko přízemí. Těsně předtím, než se dveře zasunuly, žena předvedla, že si přidržuje u ucha telefon, úplně stejně jako ten muž na běžeckém pásu, a nějaký hlas vykřikl: „Nebyla to na těch nosítkách Alice Loveová?“

„Znáte tu spoustu lidí,“ poznamenal George.

„Kdepak,“ namítla Alice. „Vůbec je neznám.“

Myslela na to, jak Jane říkala: „Právě jsem dostala pozvánku na její čtyřicátiny.“

Otočila hlavu a Georgi Clooneymu pozvracela jeho pěkné, naleštěné černé mokasíny.

Elisabetin úkol pro doktora Hodgese

Když jsem obdržela ten telefonát, zrovna se chýlilo ke konci polední pauzy. Zbývalo mi pouhých pět minut, než se budu muset vrátit zpátky, a měla bych být na toaletě a kontrolovat si, zda mi v zubech nezůstalo žádné jídlo. Řekla: „To je Elisabeth? Ahoj, tady Jane. Mám potíže,“ jako kdyby byla jedinou Jane na světě (člověk by si myslel, že když se někdo jmenuje Jane, bude mít automaticky ve zvyku uvádět svoje příjmení), a já jsem si myslela Jane, Jane, nějaká Jane, co má potíže, a pak mi došlo, že to je Jane Turnerová. Alicina Jane.

Tvrdila, že Alice spadla v tělocvičně, při hodině stepu.

Takže na mě tam čekalo sto čtyřicet tři lidí. Seděli u stolků, kde si nalévali vodu s ledem, cucali mátové bonbony as připravenými propiskami nedočkavě vzhlíželi k pódiu. Každý z nich zaplatil dva tisíce devět set padesát dolarů, aby mě slyšel mluvit, anebo dva tisíce pět set, pokud využil slevu při brzké registraci. Tolik mi lidé platí za to, že je učím, jak se připravuje účinná adresná reklamní kampaň. Vždyť já vím. Ten ohavný komerční svět tam venku je pro vás naprostou neznámou, že, pane doktore? Neušlo mi, jak jste jen zdvořile kýval hlavou, když jsem se vám pokoušela objasnit svoje povolání. Určitě vám nikdy nepřišlo na mysl, že ty dopisy a brožurky, které dostáváte v poště,

Píšou skuteční lidé. Lidé jako já. Nejspíš máte na schránce nálepku ŽÁDNÉ REKLAMNÍ LETÁKY. Nebojte se, nebudu vám to zazlívat.

Každopádně se mi zrovna dvakrát nehodilo upalovat za svou sestrou kvůli tomu, že utrpěla nehodu při cvičení (někteří lidé pracují, nemají čas chodit uprostřed dne do tělocvičny). Tím spíš že po tom incidentu s banánovými muffiny s ní pořád ještě nemluvím. Já vím, že jsme spolu zeširoka rozebírali, jak mám na její jednání nahlížet z „rozumnější perspektivy“, ale stejně s ní nemluvím. (Samozřejmě že ona o tom, že s ní nemluvím, vlastně ani neví, ale dopřejte mi aspoň nějaké dětinské uspokojení.)

Zeptala jsem se Jane (připouštím, že poněkud podrážděně a důležitě): „Je to vážné?“ Ani nevím proč, ale zkrátka mě vůbec nenapadlo, že by to mohlo být doopravdy vážné.

Jane mi na to odpověděla: „Myslí si, že je rok 1998, že je jí dvacet devět a že obě pořád ještě pracujeme u Cihel ABR, takže je to vážně divné, to rozhodně.“

A pak dodala: „Jo, a ty asi víš, že je těhotná...“

Hluboce se za svou reakci stydím. Jediné, co můžu říct, pane doktore, je, že byla stejně nechtěná a nezastavitelná jako mocné kýchnutí senné rýmy.

Zmocnila se mě strašlivá zuřivost, jediným bleskovým hoplá mi vklouzla ze žaludku do hlavy a já jsem prohlásila: „Promiň, Jane, už musím končit,“ a zavěsila jsem.

George Clooney se kvůli těm botám vůbec nezlobil. Alice se zhrozila a pokusila se slézt z nosítek, aby mu je mohla pomoct vyčistit – kdyby tak našla nějaký papírový kapesník, možná v tom podivném plátěném vaku –, ale oba záchranáři byli neoblomní a trvali na tom, že má být v klidu.

Žaludek se jí zklidnil, až když ji připoutali v zadní části sanitky. Robustní čistě bílá umělá hmota všude kolem na ni působila uklidňujícím dojmem; všechno tu bylo praktické a sterilní.

Cesta do nemocnice jí připadala poměrně nezáživná, jako kdyby si Alice vzala taxík. Pokud to mohla posoudit, neujížděli ulicemi se skřípěním pneumatik, neblikali na ostatní auta, aby jim uhnula z cesty.

„Takže asi ještě neumírám?“ zeptala se George. Druhý muž řídil a George Clooney s ní seděl vzadu. Má husté obočí, všimla si Alice. Nick měl taky huňaté obočí. Jednou pozdě večer se mu ho pokusila trochu vyškubat, ale řval tak hlasitě, až se bála, že paní Bergenová odvedle splní svoji povinnost bdělého souseda a zavolá policii.

„Než se nadějete, budete zpátky v tělocvičně,“ odvětil George.

„Já do tělocvičny nechodím,“ namítla Alice. „Na cvičení si nepotrpím.“

„Tak v tom jsme stejní,“ usmál se George a poklepal ji po ruce.

Okénkem sanitky nad jeho hlavou Alice pozorovala zlomky reklamních panelů a kancelářských budov a záblesky oblohy.

No dobrá, tohle je celé nějaká hloupost. To jen kvůli tomu, že se „majzla do hlavy“, jí všechno připadá divné. Jde jen o delší, intenzivnější verzi takového toho zvláštního snového pocitu, jaký se vás zmocní, když se probudíte o dovolené a nemůžete si vzpomenout, kde jste. Není proč panikařit. Vždyť je to zajímavé! Musí se pouze soustředit.

„Kolik je hodin?“ zeptala se George odhodlaně.

„Skoro poledne,“ odvětil, když se podíval na hodinky. Tak. Poledne. Páteční poledne.

„Proč jste se mě předtím ptal, co jsem měla k snídani?“ pokračovala.

„Je to jedna z běžných otázek, jaké klademe lidem se zraněním hlavy. Snažíme se vyhodnotit jejich duševní stav.“

Takže zřejmě stačí, aby se jí podařilo vybavit si, co jedla k snídani, a všechno ostatní zapadne na svoje místo.

Snídaně. Dnes ráno. Ale no tak. Na tohle si přece musí vzpomenout.

V hlavě měla jasnou představu snídaně o všedním dnu. Patřily k ní dva toasty, sehraně vyskakující z topinkovače, naštvaně bublající konvice a nízké ranní slunce dopadající na kuchyňskou podlahu, ozařující na linoleu velké hnědé skvrny, které vypadaly, jako by se daly hravě vydrhnout, přestože to rozhodně nešlo. Patřil k ní pohled na železniční hodiny, které jim jako dárek k novému bydlení věnovala Nickova matka v upřímné naději, že půjdou o něco napřed (neustále se zpožďovaly). Patřilo k ní praskání ranního pořadu na rádiové stanici ABC v pozadí – ustarané, naléhavé hlasy rozmlouvající o světových problémech. Nick je poslouchal a občas prohodil něco jako „to si snad ze mě děláte srandu“, zatímco Alice nechávala ty hlasy netečně plynout a pokoušela se předstírat, že ještě spí.

Ani ona, ani Nick nebyli ranní ptáčata. Tohle jeden na druhém oceňovali, protože měli předchozí vztahy s nesnesitelně bodrými ranními ptáčaty. Pronášeli krátké, strohé věty a někdy se tím bavili, svou nevrlost trochu přeháněli, a jindy to bylo doopravdy, ale nevadilo to, protože věděli, že až se vrátí večer z práce, budou zase sami sebou.

Alice se pokoušela vybavit si vzpomínku na nějakou konkrétní snídani.

Vzpomněla si na jedno studené ráno, kdy měli napůl vymalovanou kuchyni. Venku lilo jako z konve a v nose je lechtal silný pach nátěrových výparů, zatímco mlčky pojídali toast s arašídovým máslem vsedě na podlaze, protože měli všechen nábytek zakrytý ochrannou fólií. Alice byla dosud v noční košili, ale přes ni si přehodila kardigan a na nohou měla natažené Nickovy staré fotbalové podkolenky. Nick byl oholený a oblečený, až na kravatu. Večer předtím Alici vyprávěl, jakou bude muset tomu pitomci s lesklou lebkou, tomu zkurvenýmu Megatronovi a velkému Kahunovi v jedné osobě přednést důležitou, hrůzu náhánějící prezentaci. Alici mluvení na veřejnosti děsilo, a tak cítila, jak se jí samotné solidárně svírá žaludek. To ráno Nick upil svůj čaj, odložil hrnek, otevřel ústa, aby se zakousl do toastu, a ten mu upadl na jeho oblíbenou, modrou proužkovanou košili. Přilepil se mu na ni přímo doprostřed hrudi. Střetli se zrakem ve svorné hrůze. Nick toast pomalu odlepil, a odhalil velký promaštěný obdélník arašídového másla. Tónem člověka, kterého právě smrtelně postřelili, poznamenal: „Byla to moje jediná čistá košile,“ a pak si ten toast připlácl na čelo.

Alice na to řekla: „Ale nebyla. Přinesla jsem prádlo, když jsi byl včera večer na squashi.“ Tehdy ještě neměli pračku a všechno oblečení nosili do prádelny u nich v ulici. Nick si z čela sundal rozmačkaný toast a prohlásil: „Kecáš,“ a ona na to: „Nekecám,“ a Nick prolezl mezi plechovkami s barvou, vzal jí do obou rukou obličej a věnoval jí dlouhý, něžný, arašídovo-máslový polibek.

Jenže to nebyla dnešní snídaně. Bylo to před několika měsíci či týdny, nebo tak nějak. Kuchyň mezitím dokončili. Tenkrát ani nebyla těhotná. Pořád ještě pila kávu.

Pak tu bylo několik snídaní za sebou, kdy se rozhodli žít zdravě a jedli jogurt s ovocem. Kdy to bylo? Rozhodnutí žít zdravě jim moc dlouho nevydrželo, přestože se do toho zprvu pustili s opravdovou vervou.

Byly tu snídaně, kdy byl Nick služebně mimo. Tehdy jedla toast v posteli, poddávala se romantickému bolu stýskání po něm, jako kdyby byl nějaký námořník nebo voják. Bylo to, jako když si vychutnáváte pocit hladu, protože víte, že vás čeká pořádná večeře.

Byla tu jedna snídaně, kdy se pohádali – obličeje měli zkřivené zlostí, z očí jim sršely blesky, dveře se otřásaly v pantech – kvůli tomu, že jim došlo mléko. To už tak hezké nebylo. Ale to určitě nebylo dnes ráno. Alice si pamatovala, že si pak večer navzájem odpustili, když sledovali, jak Nickova nejmladší sestra hraje drobnou roličku v nějaké neskutečně dlouhé postmoderní hře, kterou žádný z nich nepochopil. „Mimochodem, já ti to odpouštím,“ naklonil se k ní Nick a zašeptal jí do ucha, a ona mu na to zašeptala: „No dovol, to já odpouštím tobě,“ a nějaká žena před nimi se otočila a zasyčela na ně: „Psst, vy dva!“ jako rozzlobená učitelka ve škole, a oni dostali tak strašný záchvat smíchu, že museli z divadla odejít; prodírali se podél kolen ostatních diváků a u Nickovy sestry si to potom šeredně odskákali.

Byla tu taky jedna snídaně, kdy ona z knihy nabručeně předčítala možná jména pro jejich děťátko a on nabručeně říkal buď ano, nebo ne. Bylo to milé, protože to ráno oba nabručenost rozhodně jen předstírali. „Nemůžu uvěřit tomu, že nás nechají někoho pojmenovat,“ prohlásil Nick. „Připadá mi to jako něco, na co by měl mít nárok jen král nějaké země.“ – „Anebo panovnice nějakého království,“ dodala Alice. „Kdepak, ženskou by nikoho pojmenovat nenechali,“ řekl Nick. „To je jasné.“

Mohlo se tohle stát dneska ráno? Ne. To bylo… před nějakým časem. Dneska ráno ne.

Nemá nejmenší tušení, co si dnes ráno dala k snídani.

Svěřila se s tím Georgi Clooneymu. „Řekla jsem vám, že jsem měla toast s arašídovým máslem jen proto, že tohle obvykle snídám. Ve skutečnosti si na snídani vůbec nevzpomínám.“

„To je v pořádku, Alice,“ odpověděl. „Sám bych si možná nevzpomněl, co jsem měl ráno k snídani.“

Tak takhle se vyhodnocuje její duševní stav! Ví vůbec George, co dělá?

„Třeba máte taky otřes mozku,“ poznamenala. George se povinně zasmál. Zdálo se, že o ni ztrácí zájem. Možná doufá, že jeho další pacient bude zajímavější. Nejspíš ho baví používat takové ty vymoženosti jako srdeční defibrilátor. Alici by to bavilo, kdyby byla záchranářka.

Když měl jednou v neděli Nick kocovinu a Alice se ho snažila přemluvit, aby s ní šel na pláž, ale on ležel na pohovce se zavřenýma očima a úplně ji ignoroval, vyhrkla: „Ale ne, ztrácíme ho!“ Otřela o sebe dvě špachtle, přitiskla mu je na hrudník a zařvala:

„Teď!“ Nick jako na povel poslušně předvedl věrohodnou křeč. Pak ležel bez hnutí, dokud nevykřikla: „Nedýchá! Musíme ho intubovat. Ihned!“ a nepokusila se mu do krku nasoukat brčko.

Sanitka se zastavila na světlech a Alice se maličko zavrtěla. Na jejím těle jí nic nesedělo. Cítila ochromující únavu až hluboko v kostech, ale současně ji nějaká nervózní, neklidná energie popouzela, aby vstala a něco udělala. Musí to být tím těhotenstvím. Každý říká, že vám vaše tělo už nepřipadá jako vaše vlastní.

Sklopila bradu, aby se ještě jednou podívala na to podivné, zavlhlé oblečení, které měla na sobě. Nepamatovala si, že by ho vlastnila, něco takového by si ani nevybrala. Ona nikdy nenosí žlutou a tílka bez rukávů. Opět se v ní vzedmula panika, a tak radši pohledem rychle přejela zpátky ke stropu sanitky.

Trápilo ji, že si nevzpomíná ani na to, co měla včera večer k večeři.

Vůbec. Neměla to ani na jazyku.

Toho svého tuňáka s fazolemi? Nickovo oblíbené jehněčí karí? Neměla nejmenší tušení.

Samozřejmě že všední dny mají tak jako tak tendenci splývat. Pokusí se vybavit si, co dělala o minulém víkendu.

Do hlavy se jí nahrnula jako převrácený koš s prádlem pomíchaná směsice vzpomínek na nejrůznější víkendy. Sedí na trávě v parku a čte si noviny. Pikniky. Procházejí se po zahradnictví a hádají se o rostlinách. Pracují na domě. V jednom kuse pracují na domě. Kina. Večeře. Kafe s Elisabeth. Sex v neděli po ránu, pak spánek a pak croissanty z vietnamského pekařství. Narozeniny známých. Sem tam nějaká svatba. Výlety. Různé události v Nickově rodině.

Nějak věděla, že nic z toho se nepřihodilo minulý víkend, přestože nedokázala určit, kdy to bylo. Buď se to stalo už dávno, anebo nedávno. Prostě se to stalo.

Trápilo ji, že se nedokáže napojit na „Dnešek“ ani „Včerejšek“, a dokonce ani na „minulý týden“. Vznášela se bezmocně nad kalendářem jako ulétnutý balonek.

Před očima se jí vynořil obraz šedé oblohy plné trsů růžových balonků svázaných k sobě bílou stužkou jako kytice. Balonkovými kyticemi zuřivě pohazoval hrozivý vichr a Alice pocítila silný záchvěv smutku.

Vzápětí se ten pocit vytratil jako vlna nevolnosti.

Panebože. Co bylo zase tohle?

Zastesklo se jí po Nickovi. On to všechno napraví. Poví jí přesně, co měli včera večer k večeři i co dělali o víkendu.

Snad na ni v nemocnici bude čekat. Možná jí už koupil květiny. Nejspíš ano. I když doufala, že ne, protože by to bylo drobátko přemrštěné.

Ačkoli ve skutečnosti samozřejmě doufala, že je koupil. Jede přece v sanitce. Takže si je vlastně zasluhuje.

Před očima jí naskočil další obrázek. Tentokrát to bylo obří aranžmá rudých růží na dlouhých stoncích a šateru v křišťálové váze, kterou dostali od Nickova bratrance jako svatební dar. Proč se jí vybavuje něco takového? Nick jí růže v životě nedal. Věděl, že je má nejradši na zahradě. Růže z květinářství vůbec nevoní az nějakého důvodu jí vždycky připomenou sériové vrahy.

Sanitka se zastavila, George vyskočil na nohy a sehnul se, aby se neuhodil do hlavy.

„Jsme tady, Alice. Jak se cítíte? Tváříte se, jako byste se zabývala něčím nesmírně hlubokomyslným.“

Odsunul na zadních dveřích sanitky páčku a vnitřek zalilo sluneční světlo, až musela přimhouřit oči.

„Ani jsem se vás nezeptala, jak se jmenujete,“ poznamenala.

„Kevin,“ odvětil George omluvně, jako kdyby věděl, že ji to zklame.

Elisabetin úkol pro doktora Hodgese

Přiznávám, že jsem ze své práce občas jako v rauši, pane doktore, i když je mi trapné se k tomu přiznat. Nejde o nic světoborného. Ale rozhodně je v tom adrenalin. Když se světla ztlumí a posluchači umlknou, jsem tam jen já sama na pódiu a Layla mi dá ten svůj smrtelně vážný signál „oukej“, jako kdybychom se chystali na vypuštění vesmírné rakety NASA. Záře reflektorů mě hřeje do tváře jako sluneční světlo a jediné, co slyším, je cinkání sklenic s vodou a možná sem tam nějaké to ohleduplně potlačené zakašlání. Mám ráda tu čistou, čerstvou vůni hotelových funkčních prostor, zbavených všech nesmyslů, i ledový vzduch klimatizace. Pročišťuje mi to hlavu. A když promluvím, mikrofon můj hlas uhlazuje, dodává mu autoritu.

Ale pak jsou chvíle, kdy vystoupím na pódium a mám pocit, jako by se mi zezadu na krk tisklo závaží, nutilo mě věšet hlavu a hrbit ramena jako nějaká stará bába. Nejradši bych přitiskla ústa co nejblíž k mikrofonu a řekla: „Dámy a pánové, má tohle vůbec nějaký smysl? Všichni mi připadáte jako docela milí lidé, a tak mi pomozte a prozraďte mi, jaký má tohle smysl.“

Ve skutečnosti ale vím, jaký to má smysl.

Smyslem toho je, že mi pomáhají splácet hypotéku. Jeden každý z nich přispívá na naše potraviny, elektřinu, vodu a naši kreditní kartu. Všichni si štědře odtrhují od úst na injekční stříkačky, beztvaré nemocniční župany i toho posledního anesteziologa, co mě s laskavýma psíma očima držel za ruku a říkal: „Teď se hezky prospěte.“ Ale to už odbočuju. Ačkoli vy po mně chcete, abych odbočovala. Chcete, abych prostě psala a psala, cokoli mě zrovna napadne. Napadá mě, jestli vám nepřipadám nudná. Vždycky dáváte najevo laskavý zájem, ale třeba máte dny, kdy se k vám hrnu do ordinace úplně zoufalá, nemůžu se dočkat, až vám budu vyprávět všechny ty patetické detaily svého života, zatímco vy byste si nejradši položil lokty na stůl, vzal hlavu do dlaní a prohlásil: „Jaký má, Elisabeth, všechno tohle smysl?“ Ale pak si vzpomenete, že smysl je v tom, že já platím vaši kreditní kartu, hypotéku, účty za jídlo… a takhle se točí svět.

Onehdy jste se zmínil o tom, že pocit nedostatku smyslu je příznak deprese, ale vidíte to, já žádnou depresi nemám, protože já smysl vidím. Tím smyslem jsou peníze.

Když jsem Jane zavěsila, telefon okamžitě znovu zazvonil (nejspíš to byla ona, v domnění, že nás přerušili) a já jsem ho v půlce vyzvánění vypnula. Šel kolem nějaký muž a prohodil: „Občas si říkám, jestli by nám bez těch zpropadenejch věcí nebylo líp!“, a já jsem na to opáčila: „To máte recht!“ („Máte recht“ jsem ještě nikdy v životě neřekla a teď mi to zčistajasna naskočilo. Docela se mi to líbí. Možná to použiju na našem dalším sezení a schválně jestli mrknete okem.) A on pak dodal: „Mimochodem, blahopřeju. Byl jsem už na celé spoustě podobných seminářů a zatím jsem nikoho neslyšel mluvit tak rozumně.“

Flirtoval se mnou. Občas se mi to stává. Musí to být tím mikrofonem a ostrým světlem. Je to zvláštní, protože mám pořád pocit, že na mě musí každý muž poznat, že ze mě někdo vysál všechnu sexualitu. Připadám si jako kus sušeného ovoce. No ano, to je ono. JSEM SUŠENÁ MERUŇKA, pane doktore. Žádná taková ta pěkně měkká a šťavnatá, ale tvrdá, scvrklá sušená meruňka, co je bez chuti a bolí vás z ní čelist.

Nasála jsem pár doušků posilujícího klimatizovaného vzduchu a připnula si mikrofon zase na sako. Tak horečně jsem se potřebovala dostat zpátky na pódium, až jsem se namouduši třásla. Mám pocit, pane doktore, že jsem se dnes odpoledne přechodně chovala jako pominutá. Můžeme to probrat na našem příštím sezení.

Anebo je přechodné pominutí smyslů jen výmluvou pro neomluvitelné chování. Možná se příliš stydím přiznat se vám, že mi někdo volal, aby mi sdělil, že moje jediná sestra měla nehodu, a já jsem volajícímu zavěsila. Vylepšuju se pro vás. Chci působit narušeně, abyste měl pocit, že můžete dělat něco užitečného, ale zároveň bych chtěla, pane doktore, abyste si o mně myslel, že jsem hodný člověk. Hodný narušený člověk.

Napochodovala jsem na to pódium jako rocková hvězda, spustila jsem o „Vizualizaci svých možností“ – a dostala jsem se do ráže. Rozesmála jsem je. Přiměla jsem je, aby se předháněli ve vykřikování odpovědí, a po celou tu dobu, co jsme si vizualizovali svoje možnosti, jsem si já vizualizovala svou sestřičku.

Myslela jsem na to, že úrazy hlavy můžou být docela vážné.

Myslela jsem na to, že Nick je pryč a že tohle není něco, co bych mohla nechat na Jane.

A nakonec mi to došlo: v roce 1998 byla Alice v jiném stavu s Madison.

Kapitola třetí

NICK NA ALICI S KVĚTINAMI v nemocnici nečekal. Nečekal na ni nikdo, takže si připadala tak trochu jako hrdinka.

Její dva záchranáři se vytratili, jako kdyby nikdy neexistovali. Nevzpomínala si, že by se formálně rozloučili, a tak jim zřejmě ani nepoděkovala.

V nemocnici se střídala horečná činnost s osamělými chvílemi, kdy Alice vyčkávala na nosítkách v bílé místnůstce připomínající krabici a zírala na strop.

Objevil se nějaký doktor, posvítil jí maličkou baterkou, tenkou jako tužka, do očí a požádal ji, aby sledovala jeho prsty, jak se pohybují sem a tam. K nohám nosítek přistoupila sestřička s úchvatně zelenýma očima, které ladily s její uniformou, a podložkou na psaní. Zeptala se jí na zdravotní pojištění, alergie a nejbližší příbuzné. Alice jí pochválila její zelené oči, ale sestřička pravila, že to jsou barevné kontaktní čočky. Alice vydechla „aha“ a připadala si podvedená.

Přiložili jí sáček s ledem na to, co sestřička se zelenýma očima přirovnala k „Pštrosímu vejci“, vzadu na její hlavě, a v maličkém plastovém kelímku dostala dvě bílé tablety proti bolesti, ale vysvětlila jim, že ta bolest není tak hrozná a že si nechce nic brát, protože je těhotná.

Lidé se jí neustále na něco vyptávali a mluvili přitom příliš hlasitě, jako kdyby usínala, přestože se dívala přímo na ně. Pamatuje si, jak spadla? pamatuje si na cestu sanitkou? Ví, jaký je den v týdnu? Ví, jaký je rok?

„Devatenáct set devadesát osm?“ Uspěchaně působící doktorka se na ni zahleděla přes brýle s červenými plastovými obroučkami.

„Jste si tím naprosto jistá?“

„Ano,“ odpověděla Alice. „Vím, že je rok 1998, protože se mi má děťátko narodit 8. srpna 1999. Osmého osmý, devadesát devět. To se snadno pamatuje.“

„Jenže víte, ve skutečnosti je rok 2008,“ namítla doktorka.

„To ale není možné,“ vysvětlovala jí Alice co možná nejpřívětivěji. Třeba tahle lékařka patří k takovým těm geniálním lidem, co jsou v běžných záležitostech, jako například datech, naprosto neschopní.

„A proč by to nebylo možné?“

„Protože jsme ještě neslavili nové tisíciletí,“ odvětila chytře. „Kvůli nějakému počítačovému viru se prý vypne všechna elektřina.“

Na to, že tohle ví, byla pyšná; šlo o něco jako nejnovější klepy.

„Jste asi zmatená. Vážně si nevzpomínáte na nové tisíciletí? Na ten úžasný ohňostroj nad Harbour Bridge?“

„Ne,“ řekla Alice. „Na žádný ohňostroj si nevzpomínám.“ Prosím vás, nechte toho, měla chuť dodat. Není to vůbec legrační a já se snažím statečně snášet bolest hlavy. Vážně to hodně bolí.

Vzpomněla si, jak jí jednou večer řekl Nick: „Uvědomuješ si, že na silvestra před novým tisíciletím budeme mít čtyřměsíční děťátko?“ Svíral přitom oběma rukama perlík, protože se chystal strhnout jednu stěnu. Alice sklopila fotoaparát, který měla připravený, aby mohla pád té zdi zaznamenat. „To je fakt,“ souhlasila, ta představa ji uchvátila i vyděsila zároveň. Čtyřměsíční děťátko, opravdový miniaturní človíček, stvořený jimi, patřící jim, ale oddělený od nich.

„Jo, nejspíš tomu malému rošťákovi budeme muset sehnat hlídání,“ poznamenal Nick s pracnou nenuceností. Pak zvesela máchl perlíkem a Alice zmáčkla spoušť zrovna ve chvíli, kdy se na ně snesla sprška úlomků růžové omítky.

„Možná bych měla jít na ultrazvuk, abych měla jistotu, že se miminku při tom pádu nic nestalo,“ řekla pevně lékařce. Takhle by se v podobné situaci chovala Elisabeth. Alice si říkala: Co by udělala Elisabeth?, kdykoli potřebovala projevit asertivitu.

„Kolik týdnů jste těhotná?“ zeptala se lékařka.

„Čtrnáct,“ odvětila Alice, ale v hlavě měla zase ten zvláštní prostor, jako kdyby si nebyla tak docela jistá, že je to správně.

„Nebo byste si mohla aspoň poslechnout jeho srdeční ozvy,“ pokračovala Alice Elisabetiným hlasem.

„Hmm.“ doktorka si přistrčila brýle zpátky na nos.

Alici se v hlavě vynořila vzpomínka na ženský hlas s mírným americkým přízvukem.

„Je mi to líto, ale neslyším žádné ozvy.“

Vybavovala si to tak zřetelně. Tu nepatrnou pauzu po „líto“.

„Je mi to líto, ale neslyším žádné ozvy.“

Kdo to byl? Kdo tohle řekl? Stalo se to doopravdy? Alici se do očí nahrnuly slzy a ona si znovu vzpomněla na ty kytice růžových balonků proháněných větrem po šedivé obloze. Neviděla ty balonky v nějakém dávno zapomenutém filmu? Nějakém příšerně smutném filmu? Cítila, jak se jí v hrudi vzmáhá další vlna toho zvláštního pocitu. Bylo to úplně jako v té sanitce. Pocit žalu a vzteku. Představovala si, jak vzlyká, kvílí, zarývá si nehty do kůže (a to se takhle za celý svůj život nikdy nechovala). A když už si myslela, že ji ten pocit zahltí, rozpustil se do nicoty. Bylo to velice podivné.

„Kolik máte dětí?“ zeptala se doktorka. Vyhrnula Alici tričko a stáhla šortky, aby jí mohla prohmatat břicho.

Alice zamrkala, protože se snažila zaplašit slzy. „Žádné. Tohle je moje první těhotenství.“

Lékařka se zarazila a vzhlédla. „Tohle mi rozhodně připadá jako jizva po císařském řezu?!“

Alice neobratně nadzvedla hlavu a viděla, že doktorka ukazuje hezky vytvarovaným nehtem na něco na jejím podbřišku. Když tam zamžourala, to, co, spatřila, vypadalo jako velice bledá fialová linka těsně nad úrovní jejího pubického ochlupení.

„Netuším, co to je,“ vyhrkla zděšeně. Vzpomněla si, s jakým vážným výrazem jí a Elisabeth říkávala jejich matka: „Svoje intimní partie nesmíte nikomu ukazovat.“ Když to poprvé slyšel Nick, smál se, až se za břicho popadal. Jak to, že si té divné jizvy nevšiml? Zkoumáním jejích intimních partií trávil spoustu času.

„Vaše děloha se nezdá zvětšená natolik, aby to odpovídalo čtrnácti týdnům,“ poznamenala doktorka.

Alice upřela pohled na svoje břicho a všimla si, že vlastně vypadá velice ploše. Bylo ploché jako břicho hubeného člověka, což by za normálních okolností brala coby nečekaný bonus, až na to, že čeká děťátko. Nick se začal škádlivě uculovat, kdykoli si oblékla něco, v čem byla vidět kulatá zaoblina jejího břicha.

„Jste si jistá, že je to těhotenství tak pokročilé?“ zeptala se doktorka.

Alice zírala na svoje ploché břicho – neobyčejně ploché! – a nic neříkala. Zmocnil se jí zmatek, obavy a příšerné rozpaky. Připadalo jí, že i její prsa – která tak ztěžkla, svědila a vypadala jako skutečná prsa – se vrátila zpátky do svého normálního, skrovného, nenápadného stavu. Necítila se jako těhotná. Sice se rozhodně necítila sama sebou, ale nepřipadala si ani těhotná.

(A co to bylo za jizvu? Vzpomněla si na historky o lidech, co vás někam odtáhnou a vyjmou vám vnitřní orgány, aby je mohli prodat. Co když šla do tělocvičny, opila se do bezvědomí a někdo té příležitosti využil k tomu, aby ji připravil o její vnitřní orgány?)

„Možná to není dvanáct týdnů,“ řekla lékařce. „Možná se v tomhle pletu. Nějak si to v hlavě nedokážu všechno uspořádat. Každou chvíli tu bude můj manžel. On vám všechno vysvětlí.“

„Tak zatím jen odpočívejte a snažte se nedělat si starosti.“ doktorka Alici upravila oblečení a jemně ji poplácala. „Uděláme vám co nejdřív cétéčko, abychom se ujistili, že jste si nijak vážně neublížila, ale jsem přesvědčená, že se vám brzy začne všechno vracet. Pamatujete si jméno svého porodníka? Můžu mu zavolat a ověřit si pokročilost vašeho těhotenství. Nerada bych vás zneklidnila tím, že neuslyšíme srdeční ozvy jen proto, že těhotenství není ještě dost pokročilé, abychom je mohli slyšet.“

„Je mi líto, ale neslyším žádné ozvy.“

Ta vzpomínka byla tak jasná, že Alici připadalo, jako by se to doopravdy přihodilo.

„Doktor Sam Chapple. Sídlí v Chatswoodu.“

„Dobrá, výborně. Ničím se netrapte. Je naprosto normální, že se po vážném poranění hlavy cítíte zmatená.“

Doktorka se na ni soucitně usmála a vyšla z místnosti. Alice se za ní dívala, jak odchází, a pak si znovu vyhrnula tričko, aby se podívala na svoje břicho. Nejenže bylo plošší, ale po jeho stranách se táhly peříčkovité stříbrné čárky. Strie. Zděšeně po nich přejela špičkami prstů. Je tohle vůbec její břicho?

Jizva po císařském řezu, prohlásila ta doktorka. (pokud se ovšem nemýlila; třeba to vůbec nebyla jizva po císařském řezu, třeba to byla jen úplně obyčejná… jizva. Po něčem.)

Ale jestliže měla pravdu, znamenalo by to, že nějaký lékař (její vlastní doktor Chapple?) jí skalpelem rozřízl kůži, rovnou z jejího břicha vytáhl zakrvácené, křičící dítě, a ona si z toho vůbec nic nepamatuje.

Mohl by jí náraz do hlavy opravdu z paměti vytřást takovou významnou událost? Není to trochu přehnané?

Vybavila si chvilky, kdy s Nickem sledovala nějaký film a uprostřed usnula s hlavou na jeho klíně. Nesnášela to, protože když se probudila se zalepenými ústy, život filmových postav se zatím posunul dál a pár, který se předtím vzájemně nesnášel, se najednou pod Eiffelovkou dělil o deštník.

„Porodila jsi děťátko,“ promluvila sama k sobě opatrně. „Vzpomínáš si?“

Tohle je absurdní. Přece se neplácne do hlavy a neprohlásí:

„No jo, děťátko, ovšemže jsem ho porodila! Jak mi to jen mohlo vyklouznout.“

Copak mohla zapomenout na to, jak v ní to děťátko rostlo, kopalo a převalovalo se? pokud už porodila, znamenalo by to, že už taky chodila s Nickem do kurzu pro budoucí rodiče. Znamenalo by to, že si koupila první těhotenské oblečení. Že vymalovali dětský pokoj. Znamenalo by to, že byli kupovat postýlku, kočárek, plenky a golfové hole a přebalovací stůl.

Znamenalo by to, že to dítě mají. Posadila se a přitiskla si ruce na břicho.

Kde ale potom je? Kdo se o něj stará? Kdo ho krmí?

Tohle nebylo jen nějaké obyčejné popletení ve stylu „Ach Alice“. Tohle bylo obří, děsivé.

Pro boha živého, kde je ten Nick? Až se konečně objeví, bude na něj vážně maličko protivná, i kdyby měl sebelepší výmluvu.

Do místnosti znovu vešla sestřička se zelenýma očima a zeptala se jí: „Jak se cítíte?“

„Dobře, děkuju,“ odvětila Alice automaticky.

„Pamatujete si, proč jste tady a co se vám stalo?“

Tohle neustálé opakování stejných otázek zřejmě sloužilo ke kontrole jejího duševního stavu. Alice měla chuť zařvat: „VE SKUTEČNOSTI PŘICHÁZÍM O ROZUM!“, ale nechtěla, aby se kvůli ní sestřička cítila nepříjemně. Šílené chování přivádí lidi do rozpaků.

Místo toho se sestřičky zeptala: „Můžete mi říct, jaký je rok?“ vychrlila to ze sebe rychle pro případ, že by se vrátila doktorka s brýlemi a přistihla ji, jak si za jejími zády ověřuje její slova.

„Je rok 2008.“

„Určitě je 2008?“

„Určitě. Je druhého května 2008 a příští víkend bude den matek.“

Den matek! Bude to Alicin vůbec první den matek.

Až na to, že pokud je rok 2008, její první den matek to rozhodně nebude.

Jestliže je rok 2008, Rozinkovi je devět let. Už není žádná rozinka. Z rozinky se změnil v třešničku, pak broskev, tenisák, basketbalový míč a… miminko.

Alice cítila, jak se jí v hrdle vzpříčil výbuch nepatřičného smíchu. Jejímu miminku je devět let.

Elisabetin úkol pro doktora Hodgese

Laylu jsem pořádně vyděsila, když jsem „Vizualizaci možností“ v půlce zastavila a přešla k „myšlenkové olympiádě“. Určitě vás, pane doktore, bude zajímat, že tohle je ta část, v níž je nutím dívat se pod stůl a hledat tam svůj „záhadný produkt“. Většinou je to docela nadchne a každý se ochotně začne nořit pod stůl. Je neuvěřitelné, jak může tolik různých lidí přijít s úplně stejnými vtipy. Posiluje to ve mně přesvědčení, že roky sice plynou, ale nic se nemění. Jsem dokonalou ukázkou obratu „Přešlapovat na místě“.

Vida, za deset minut začnou Chirurgové. Psaní deníku nesmí narušit moje večerní televizní obžerství. Je mi jedno, co na to říká můj manžel Ben, ale bez narkotických účinků televize bych se nejspíš opravdu už dávno zbláznila.

Zatímco si moji posluchači zapisovali na kraftový papír nápady na propagaci svých fiktivních produktů, pokusila jsem se zavolat zpátky Jane. Jenže tentokrát měla samozřejmě telefon vypnutý ona, a tak jsem řekla nahlas „kurva“ a všimla jsem si, jak se Layla škrobeně pousmála. Dotkla jsem se jí, když jsem změnila program, jako kdyby na něm nezáleželo, ačkoli ona tím programem žije.

Vysvětlila jsem jí, že moje sestra měla nehodu a já nevím, ve které leží nemocnici, a že někdo musí vyzvednout ze školy sestřiny děti. Layla na to řekla: „No dobrá, ale kdy hodláš dokončit tu vizualizaci možností?“ (Podobné nasazení je u zaměstnanců nejspíš žádoucí, ale není to, pane doktore, tak trochu patologické? Jaký je na to váš názor coby odborníka?)

Potom jsem zavolala mamince a i ta měla zapnutou hlasovou schránku. Kde jsou ty časy, než maminka začala vést svůj vlastní život. Připadá mi to jako včera, kdy bych ze všeho nejdřív volala Frannie. V kritických situacích byla vždycky tak klidná. Jenže co se Frannie odstěhovala do vesničky pro seniory, přestala řídit. (Z nějakého důvodu se s tím pořád ještě nedokážu vyrovnat. Byla moc dobrá řidička.) Zavolala jsem do školy a poslechla si nahranou zprávu o rodinných hodnotách. Zavolala jsem do Aliciny tělocvičny, abych se zeptala, jestli nevědí, do jaké nemocnice ji odvezli, a poslechla jsem si zprávu o správné výživě.

Nakonec jsem zavolala Benovi.

Zvedl to na první zazvonění, vyslechl si moje blábolení a pak řekl: „Já se o to postarám.“

Kapitola čtvrtá

NA JEJÍM CÉTÉČKU prý nebylo nic „Pozoruhodného“, a když to Alice slyšela, zastyděla se za svou průměrnost. Připomnělo jí to školní vysvědčení, na nichž měla v každičkém políčku napsáno „Dobré“ a u toho poznámky jako: „Tichá studentka. Měla by se při vyučování víc projevovat.“ Mohli to klidně říct naplno a napsat přes celou přední stranu: „Tak nudná, že vlastně ani nevíme, kdo to je. Na Elisabetiných vysvědčeních stálo v některých políčkách „Výborné“ a v jiných „Dostatečné“ a byly tam poznámky jako: „Někdy mírně vyrušuje.“ Alice si taky přála vyrušovat, ale nepřišla na to, jak s tím začít.

„Děláme si trochu obavy kvůli vaší ztrátě paměti, a tak si vás tu necháme přes noc na pozorování,“ řekla doktorka s červenými plastovými brýlemi.

„Aha, tak dobrá, děkuju.“ Alice si nejistě uhladila vlasy. Představila si, jak u její postele sedí řada lékařů a sester s deskami s chorobopisy a ve spánku ji pozorují. (Občas chrápala.)

Doktorka si přitiskla svoje desky k hrudi a vesele se na ni podívala, jako kdyby měla chuť si popovídat.

Ach. Sakra. Alice v mysli pátrala po zajímavých námětech k rozhovoru a nakonec se zeptala: „Volala jste tomu mému porodníkovi? Doktoru Chappleovi? Samozřejmě pokud jste se k tomu nedostala…“

Nechtěla, aby na ni paní doktorka zavrčela: „Promiňte, ale měla jsem spoustu práce se zachraňováním lidských životů.“

Doktorka vypadala zamyšleně. „Vlastně ano. Zdá se, že Sam Chapple před třemi lety odešel do důchodu. Sekretářka mi řekla, že si dokonce koupil malý ostrůvek, někde děsně daleko.“

„Koupil si ostrůvek,“ opakovala Alice. Znepokojilo ji, že doktorka používá obraty jako „Děsně daleko“. Vyznělo to od ní nepatřičně mladistvě a zaskočeně. Lékaře by nemělo nic zaskočit. Alici to připomnělo George Clooneyho v sanitce. Tihle profesionální zdravotníci na vás udělají velký dojem a vzápětí vás zklamou, když se ukáže, že to jsou normální, obyčejní lidé. Navíc se to Alici zdálo krajně nepravděpodobné. Lidé si přece nekupují ostrovy.

„Páni, nejspíš jste mu na ten jeho ostrov přispěla!“ dodala doktorka vesele.

Alice nedokázala uvěřit, že doktor Chapple už nesedí ve svém velkém koženém křesle, kde si do bílých zdravotních karet pečlivě, krasopisně zapisoval odpovědi na svoje zdvořilé otázky. Místo toho si leží v houpací síti a popíjí koktejl s papírovým paraplíčkem. Jestlipak ještě nosí toho motýlka? představila si ho, jak na sobě nemá nic než plážové šortky a motýlka kolem krku, jako nějaký striptér. Ten obrázek si schová pro Nicka. (Kde ten chlap vůbec je?)

Samozřejmě, pokud je vážně rok 2008, uplynulo deset let a dalo se čekat, že se změní spousta věcí nejen v životě doktora Chapplea, ale co bylo ještě důležitější, v jejím vlastním – dokonce i kromě té skutečnosti, že ÚDAJNĚ PORODILA DÍTĚ.

Za uplynulých deset let se mohla stát obrovská spousta věcí. Miliony věcí. Miliardy. Biliony věcí!

Bylo by to fascinující, kdyby to nebylo tak děsivé. Vážně musí tenhle… tenhle problém jednou provždy rozlousknout. Pronto! Vcukuletu, jak by řekla Frannie. Žije ještě Frannie v roce 2008? Babičky umírají. To se dá očekávat. Člověk dokonce ani nemá nárok kvůli tomu moc truchlit. Prosím, jen ať Frannie neumřela. Prosím, ať zatím nikdo neumřel. „Nikdo další už v naší rodině neumře,“ slíbila jí Elisabeth, když byly malé. „Protože by to nebylo spravedlivé.“ Alice své sestře věřila každé slovo.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá