Řeka pod hladinou

Vědomím proti času

Text © Pavel Kolář, 2023

Cover Illustration © Milan Pecák, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9606-7

Obsah

NEZNÁMÝ

Kazuistika

Druhá dimenze

Cesta pod hladinu

ŘEKA SNŮ

Georg Harten

Sami proti vodě

Je to tvoje cesta, Joe

MUŽ S KNÍRKEM

Kóta Vítězství

Šance

Přátelit se dá s každým

Válka je dobrá jenom pro mrzáky

Nedokončená siesta

Die Bombe

Řádová sestra

Válečný tribunál

Alkohol osvobozuje

Poprava v lomu

ČARODĚJNICE

Ortel četli vlci

Tvůj Ferdinand

Král hlad

Váš život propadá peklu

Dopis

Popravčí kára

Příplatek za poezii

Mrtví se sami pohřbít nemohou

Poslední čarodějnice z údolí Zlatého potoka

Dárek na poslední chvíli

V jednoduchosti je krása

NAŠE MODLITEBNÍ KNIHA JE MEČ

Zástupce Boha na zemi

Proč spím nahý

Musíš ubránit mě i sebe

Před branami Konstantinopole

Zrádce

Antitaurus, země bez pramenů

Otevřená brána Antiochie

Maarat Al-Numan

Cesta nikam

V poušti jsme si rovni

Jak jsem zachránil Jeruzalém

ISSA

Most nikam

Do-re-mi

Bezejmenný a Herodes

Jak jsem se podruhé naučil mluvit

Kdo neumí plavat

Třináctý apoštol

Když hvězdy nad námi tančí

Poslední show

Evangelium podle Josefa

Nejsem v tom sám

Kdo si omyje ruce

Golgota

Chrámová hora

Poslední zázrak

ALEXANDR VELIKÝ

Oáza 35 000 mužů

Zpropadená třináctka

Kratisto znamená nejsilnější

Protijed

Babylon snů

Podivné dědictví

Ať žije král

Nabukadnézarova hrobka

Tělo bez života

Probuzení

Kdo ?

PARADISUS

Jezero Van

Pokušení

Dobytí ráje 5005

Eris Morhue

KOLÉBKA LIDSTVA

2,5 milionu let od domova

Lůů

Opičí král

Tanganika – poslední hranice

Rozloučení

ZPÁTKY NA HLADINU!

Moji andělé

Whitehorse Post

Teď, anebo nikdy

Na sever

CESTA DO KANADY

Ztracený

Začala mše

Skica

Poděkování

Tento příběh byl sepsán na základě skutečných událostí,
má však svoji literární podobu.
Proto byla zaměněna jména některých aktérů,
rovněž i názvy určitých míst a institucí.
Následující vyprávění si neklade za cíl mapovat
historické události, nýbrž je pouhým výrazem
představy o nich.

„Jsme zranitelní a slabí,

proto můžeme konat odvážné věci,

neboť tato země je věčná – s námi,

anebo bez nás.“

Josef Harten

NEZNÁMÝ

Kazuistika

Celý příběh popsaný v této knize se udál před několika lety. Je obestřen množstvím nejasností, pro které dosud hledám nějaká vysvětlení. Pro neobvyklost a tajemnost tohoto zážitku jsem se rozhodl, že se pokusím o jeho zprostředkování.

Vše začalo v Kanadě na podzim roku 2019. V té době jsem přiletěl do Vancouveru přednášet na kurz, který organizoval Craig Moris, můj kolega a kamarád. Craig pracoval v Nemocnici sv. Pavla a přednášel na lékařské fakultě. Po příletu jsem se ubytoval v hotelu nedaleko letiště a vyrazili jsme na večeři. Šla s námi i jeho manželka Irena, která pracuje v nemocnici jako zdravotní sestra. Je původem z Polska a do Kanady se dostala se svými rodiči v osmi letech. Je velmi milá, Craiga opečovává, ale umí ho i přísně usměrnit. On to potřebuje, jinak by se všem z jeho trysku slov a nápadů rozskočila hlava. Je nadšenec, ale někdy je ho zkrátka všude moc. Naposledy jsme se viděli, když byla ve Vancouveru olympiáda. Zajišťoval servis kanadským olympionikům a já doprovázel ty naše. Od té doby už ale uběhl nějaký čas, a tak jsme na večeři probírali, co všechno je u něho nového, co zůstalo při starém, a vymýšleli nové projekty. Jak rozhovor ukrajoval z večera, přepadala mě trochu nervozita. Hned ráno začínal kurz a já potřeboval mít jistotu, že vše je zorganizováno tak, jak má být.

Dopoledne mívám většinou přednášky a odpoledne probíhají tzv. „anonymní vyšetřování“. Při nich mi kolegové přivádějí pacienty, které vidím poprvé v životě a o jejichž problémech předem nic nevím ani z dokumentace. Já pak musím na základě klinického vyšetření před plným sálem odhadnout, jaké mají obtíže. Správný výsledek má posluchače přesvědčit o významu, možnostech a důležitosti symptomatického vyšetření a také o významu analýzy příznaků pro nastavení konzervativní léčby. Při všem je mi vodítkem svalové napětí, postura, neurologické symptomy, kožní reakce, kloubní manévry, tedy vše, co při poruchách a onemocnění vystavujeme, aniž bychom o tom přemýšleli. I o svých povahových vlastnostech toho hodně prozradíme, aniž promluvíme. Gestikulace, držení těla, způsob dýchání, mimovolní pohyby končetin, bezprostřední grimasy, rozšířené či zúžené zornice, směr pohledu při zamyšlení, to všechno má diagnostickou výtěžnost a v medicíně je to třeba umět pozorovat, protože tato mimovolní řeč umožňuje vstup do našeho podvědomí.

Tyto demonstrace jsou pro mě vždy značným adrenalinem, protože posluchači dobře znalí medicíny chybu neodpouští. S o to větší naléhavostí jsem se potřeboval ujistit, že je vše dobře připravené. Craig mě ubezpečoval, že přednáškový sál je dostatečně prostorný a že má k prezentaci připravené pacienty s různorodými diagnózami. Už dopředu mi řekl, že jeden z nich je dokonce Čech a všichni jsou strašně zvědaví, co k němu řeknu. Všiml jsem si, jak tajemně se s Irenou zatvářili. Řeč jejich těla vypovídala o něčem neobvyklém. I při zpáteční cestě na hotel se mi o Neznámém několikrát zmínili. Bylo vidět, že v místní nemocnici vyvolal pozdvižení. Když auto zastavilo před hotelem, byl jsem rád, že už se konečně ponořím do soukromí. Únavou jsem usnul dříve, než jsem stačil dolehnout.

Ráno jsem se vzbudil ještě před úsvitem. Vedle časového rozdílu napomohla mé nespavosti také nervozita, snídaně mi však udělala dobře. Přesně v osm mě před hotelem vyzvedl Craig. Rychle jsem nasedl k němu do auta a vyjeli jsme do velkého sportovního centra, kde se kurz konal. Byl to rychlobruslařský stadion postavený před zimní olympiádou. Nyní sloužil ke sportování školní mládeže. Při příjezdu se tu proháněli hokejisté, vedle byl turnaj v basketbalu, zápas ve florbalu a kolem celého stadionu kroužili bruslaři. Kéž by podobně sportovala mládež i u nás, povzdechl jsem si v duchu. V útrobách tribuny bylo ukryto centrum sportovní medicíny, tělocvična pro fitness a přednáškové sály. Na kurz se prý s konečnou platností sjelo osmdesát pět účastníků. Většina z nich učila na lékařských fakultách nebo pracovala v nemocnicích. Příchod do sálu probíhal jak jinak než v trysku. Craig doladil všechny detaily, nastavil počítač a pozdravil všechny účastníky. V devět hodin pak bylo vše připraveno k tomu, abych mohl zahájit výukový týden. To jsem ještě nevěděl, že mi otevře dveře k jednomu z nejzáhadnějších příběhů, jaké jsem kdy zažil.

Dopolední přednášková část skončila podle plánu a po krátkém společném obědě jsme mířili zpět do sálu. Čekala mě prezentace tří vybraných pacientů. Nejdříve přišli velmi sympatičtí rodiče, oba lékaři, s malým miminkem. Bylo mu jedenáct měsíců, ale pohybově odpovídalo teprve měsícům čtyřem. Dítě ještě nemělo stanovenou diagnózu, ale z jeho pohybových projevů bylo jednoznačné, že v budoucnu bude mít postiženou motoriku. Při demonstraci jsem se mu pokusil nastavit způsob a směr rehabilitační léčby. Druhé dítě bylo starší. Mělo dětskou mozkovou obrnu. Již během těchto prezentací jsem v zadní části přednáškového sálu zahlédl jakéhosi muže. Cítil jsem, že mě upřeně pozoruje. Měl na sobě staré, silně opotřebované texasky a mikinu s obrázkem vlka. Vypadal jako bezdomovec. Nedalo mi, abych se nedíval tím směrem. Vzpomněl jsem si na svoji ženu. Ta mě vždy pokárá, když příliš nápadně pozoruji lidi. Profesionální deformace. Ten člověk mě zkrátka upoutal. Pro jeho nevšednost jsem však vůbec nevěděl, kam ho zařadit. Na první pohled nepatřil do žádné psychologické kategorie, kterou běžně znám. Po chvíli jsme se napřímo střetli očima. Vtom mi došlo, že je to ten poslední záhadný pacient.

O přestávce ke mně přistoupil a tak zvláštně se na mě podíval. Pohled jeho hnědých očí byl pronikavý a unavený zároveň, snad až trochu vyšinutý. Chvilkami se zdál jako bez života a i výraz jeho tváře byl neproniknutelný jako kámen. Nevyjadřoval žádnou emoci, jako by byl „mimo tento svět“. Vysoký, svalnaté, vyrýsované tělo a na tváři velká jizva. Z držení těla šlo vyčíst ztrátu energie, ale cítil jsem, že ve své podstatě jde o velmi silného muže. Určitě musel být dříve ve výborné kondici.

Nestačili jsme se ani pozdravit a už se tu objevila Irena s nějakou ženou. Ani na chvilku jsem nezapochyboval, že je to Agnieszka. Už v sále na mě mávala. Byly s Irenou blízké přítelkyně. Obě z Polska, a tak k sobě v daleké Kanadě přes místní farnost rychle našly cestu. Každou neděli se potkávají na mši u sv. Ignáce a často spolu tráví volný čas. O něco starší Agnieszka měla asi tak kolem pětapadesáti let. Štíhlá, její tvář vyzařovala milosrdnost, její pohyb byl umírněný a vznešený zároveň. Nebyla namalovaná a ani své šediny neskrývala pod žádnou barvu. Její přirozená krása to ani nepotřebovala. Když promluvila, dala se z jejího tichého hlasu vycítit vlídnost a pokora. Uvědomil jsem si, že vedle Josefa, jak mi byl představen, nepochybně stojí anděl strážný. Bez nadsázky, protože Agnieszka se v místní Nemocnici sv. Pavla o tohoto zvláštního pacienta spolu s doktorem Campbellem velmi obětavě starala. Ten právě trávil dovolenou u rodičů v Kalifornii, a tak se z dnešního setkání omluvil.

Jen co jsme se s Josefem a Agnieszkou pustili do řeči, přiřítil se Craig. „Rychle. Musíme začít, ať vše stihneme!“ striktně zavelel, a tak jsme ho bez námitek následovali.

Vyšetření začalo bez anamnézy. O posledním pacientovi jsem věděl pouze to, že se jmenuje Josef, je z Česka, poslal ho za mnou doktor Campbell s neznámou diagnózou a doprovází ho anděl strážný. Teď mě čeká těžký úkol, určit před zvědavým publikem, co mu je či bylo, říkám si v duchu, no uvidíme. Možná je to nějaký chyták. Josef se na mě nepřítomně dívá a mě zničehonic obestírá prázdnota. Ne bílo, ale tma. Agnieszka mě pozoruje s velkým napětím, jako by jí na tom „bezdomovci“ nesmírně záleželo. Napětí v sále by se dalo krájet. Craig sedí vedle Ireny a z obou je cítit, že jde o víc než obvykle. Jejich výhodou je, že toho o Josefovi ví mnohem víc než já.

Při vyšetření jsem se nejdříve zaměřil na jeho ortopedické nálezy. Bylo patrné, že měl poraněnou kyčel, jeho deformovaný hrudník oznamoval zlomená žebra a pravé rameno si stěžovalo na poškozenou manžetu. Pak jsem přešel k jeho neurologickým příznakům. Všiml jsem si, že jde o širší bázi a jeho kroky jsou ve vztahu k jeho vysoké a štíhlé postavě příliš krátké. Když se otáčel, využíval k tomu navíc drobných krůčků, jako by se stále obával pádu. Reflexy na dolních končetinách byly zvýšené a při podráždění zevní hrany plosky se jeho palec přihlásil zvednutím. Řekl mi tím, že měl poraněný mozek. I další vyšetření to signalizovala. Při klepnutí kladívkem na kořen nosu zamrkal očima, stejně jako při poklepu na dolní a horní ret. Když jsem do něj lehce strčil, abych vychýlil jeho těžiště dozadu, nenaklonil se, ale couval malými krůčky. Vše nasvědčovalo tomu, že se něco děje v přední části mozku, tedy v té oblasti, která je mimo jiné odpovědná za emoční prožitky a obrazy. Bylo zajímavé, jak se zpod jeho apatie chvilkami vynořoval pohled, držení, grimasy či pohyby, které svědčily o velmi silném a energickém muži. To signalizovalo určitý rozpor. Ten se vynořil i z neuropsychologického vyšetření, z něhož vyplynulo, že jeho schopnost přepínání mezi různými úkoly, přizpůsobení se novým situacím a plánování jsou v naprostém pořádku. Nedokázal jsem si to vysvětlit, proto jsem orientačně zkusil test deseti inkoustových skvrn. Ten je založen na myšlence, že interpretace nejednoznačných obrazů, které skvrny představují, mohou poskytnout pohled na myšlenky, pocity či osobnostní rysy. Požádal jsem proto Josefa, aby popsal, co na každé z nich vidí. Tento test neukazoval na žádné poruchy osobnosti, byla z něj patrná jen vnitřní úzkost.

Z vyšetření se tedy nedal vyvodit jednoznačný závěr. Kurzisti to vnímali podobně a z mé interpretace byli trochu zklamaní. Nebylo mi do zpěvu. Nemohl jsem se proto dočkat, až si o celém případu popovídám s Agnieszkou a Josefa v budoucnu lépe poznám.

Agnieszka odvezla Josefa zpět na rehabilitační kliniku a přijela za námi na večeři. Při ní vyprávěla, co všechno s doktorem Campbellem s Josefem prožili, a my celou dobu s velkým zaujetím poslouchali. Craig s Irenou, i přes to, že toho o Josefovi věděli více, byli z jejího vyprávění unešeni. I mně se tajil dech. Doktor Campbell mi s Josefovým souhlasem po Agnieszce poslal objemnou dokumentaci z léčby. Žádal mě, abych se pacienta ujal v Praze, neboť se chce vrátit a on ho zde již nemůže více držet, i když by potřeboval v rehabilitaci a psychoterapii pokračovat. Dokumentace měla dvě části. První obsahovala epikrízu, množství laboratorních, radiologických a konziliárních vyšetření, druhá byla stejně tak objemná a skrývala přepis Josefových vnitřních prožitkových obrazů během jeho pobytu na klinice. Ještě tu noc jsem si zápisky četl a nevycházel z údivu.

Hned druhý den jsem zavolal doktoru Campbellovi, že se Josefa ujmu a převezmu ho v Praze do péče. Musel jsem mu ale slíbit, že obsah záznamu sdělím Josefovi pouze v případě, že se mi jej podaří dostat do stavu plného vědomí.

S Agnieszkou jsem se dokonce svého pobytu potkal ještě třikrát. Chtěl jsem se dovědět nějaké další detaily z příběhu, ale přiznám se, že mi byla moc milá i její charismatická přítomnost. Vyzařovala z ní velká moudrost opřená o pokornou víru v Boha.

Domluvili jsme se, že doprovodím Josefa do Prahy, kde si ho převezme jeho sestra. Za poslední dny se jeho stav sice výrazně zlepšil, ale Agnieszka chtěla mít při své pečovatelské povaze jistotu, že se mu nic nestane. Jeho tělesná schránka a krátkodobá paměť ještě nebyly zdaleka v pořádku.

Týden utekl jako voda, kurz skončil a já jel s Craigem a Irenou na letiště. Agnieszka s Josefem už tam na nás čekali. Rozloučení bylo velmi emocionální, Agnieszka i Irena byly dojaté, a dokonce i Josef byl trochu naměkko. Zbývající čas do odletu jsme s Josefem strávili v letištním salonku. Byl to fajn pocit, konečně volno bez povinností. Po chvíli formálního rozhovoru jsem opět začal vnímat ten nesoulad. Josef působil strhaně a stále poněkud apaticky, ale já už věděl, že je to jen slupka, pod kterou se ukrývá člověk s bohatým vnitřním životem. Jen své city nechce či neumí dávat na odiv. Možná to je i jeho typologie. Mám s tím hojnou zkušenost – tito lidé si chtějí zachovat odstup a nadhled a své vnitřní prožitky ukrývají, stejně jako Zacheus ukrýval svůj ostych ve větvích fíkovníku. Zeptal jsem se proto přímo: „Nechcete mi říct, co se vám skutečně stalo?“

Josef zpočátku trochu zaváhal, ale pak se rozpovídal. „Jsem tu nedobrovolně už několik měsíců,“ hlas se mu zachvěl, „skládám dohromady vzpomínky, ale ne všechno si pamatuji,“ jeho slova zněla poněkud nepřítomně. „Prožil jsem něco, čemu nerozumím,“ trhl hlavou a otočil se na mě. „Mám teď strašný strach z řeky. Víte, byl to můj život, ale při pomyšlení, že bych sedl do lodi, všechno se ve mně sevře…,“ polkl naprázdno a vykulil oči. „Pořád mě dusí ten vodní válec a já mám najednou hrůzu, že se utopím.“

Neřekl jsem na to jediné slovo, asi proto záhy pokračoval. „Stávalo se mi to už v dětství. Nevím, jestli je to strach ze smrti, nebo se mi jenom do hlavy zavrtala ta proklatá úzkost.“ Mluvil velmi konzistentně, ale z jeho očí i pohybů jsem vycítil panickou reakci, a tak jsem rozhovor záměrně stočil jiným směrem. Zjistili jsme, že máme některé společné kamarády, oba jsme vrcholově sportovali, máme řadu podobných zkušeností a jsme si blízcí i věkem. Stavidla důvěry se tím mezi námi značně uvolnila a on se více otevřel.

Při vyprávění postupně došel až ke svému dětství. Najednou ožil a zamračenou tvář vystřídal přívětivý úsměv podtržený rozzářenýma očima. S láskou vzpomínal na svou maminku a na moudrost svého otce. Maminka pro něj moc znamenala. Silně věřila v Boha a víru se snažila probouzet i u Josefa. Každou neděli tak musel zahajovat antifonou a slovy kněze: „Modleme se.“ Postupem času však začal svou nedělní povinnost nenávidět. Proti Bohu nic nenamítal, ale kostel vnímal jako něco, co ho svazovalo a k čemu byl nucen. Také místní páter mu nebyl sympatický. Vždy proto netrpělivě čekal na závěrečné požehnání, a pak honem k řece. Tím, že náboženství a víru v Boha nevnímal jako dvě oddělené koncepce, odvozoval si z toho pocit institucionálního omezení. To vždycky nesnášel a nesnáší dodnes. Chtěl žít ve svobodném propojení s přírodou a zažívat v ní a s ní stále nová dobrodružství. V tomto vzájemném spojenectví tak neustále balancoval svůj život na hraně extrému. Nebezpečí prostě potřeboval k životu. Již v dětství se zasnoubil s divokou řekou přírody, a tím i s blízkým kontaktem se smrtí. Ostatně situace, do které se nyní dostal, toho byla pravou výpovědí.

Aniž bych Josefa přerušoval, trpělivě a s napětím jsem poslouchal celé jeho námluvy a zásnuby s řekou, s nimi spojené ponory do druhé dimenze, jeho projevy lásky k přírodě i ke zvířatům a vyprávění o jeho ranné snaze vymanit se z „otroctví“. Toto své vyprávění začal v lese za řekou Sázavou, kterému nikdo neřekl jinak než Amerika.

Druhá dimenze

Jako kluk jsem se často toulal s partou kamarádů v lese za řekou Sázavou. I v mých očích byl tenkrát tak velký, neprozkoumaný a táhl se daleko do krajů, jež jsem neznal. Chodil jsem do něj kolem lomu, a také kolem loděnice, kde se nad malým splávkem proháněli kluci na barevných kajacích. Pokaždé, když jsem je míjel, slyšel jsem, jak se mezi brankami hecují. Vše vypadalo kouzelně, neokoukaně, tak jako všechno nové. Občas se mi stane, že i po těch letech vidím sám sebe, jak stojím na lesní cestě pod Amerikou, zasněně hledím přes Sázavu k dřevěné boudě a z její střechy mě zdraví plechový nápis Ahoj. Často ho mívám před očima, i když jsem na zábřežské loděnici nebyl řadu let.

Jednoho rána, když jsem šel opět kolem, se to stalo. To rozhodnutí přišlo, jako když z čistého nebe udeří blesk. Přeběhnu lávku v lomu a poprvé vstoupím na louku, jež patří odedávna k loděnici. I po těch letech cítím vůni karbolu, jímž je prkenná bouda napuštěná. Nešel jsem, ale rovnou běžel, abych náhodou nezapomněl, proč jsem vlastně tady. Prvního dospělého pozdravím, nato ze sebe vysypu připravenou větu: „Nemohl bych se taky svézt?“ Pohodím hlavou nesměle k řece. „Myslím na kajaku.“

Lojza Voráč, kterému na loděnici nikdo neřekne jinak než Olin, kývne. „Tak, pojď!“ Mávne rukou, otočí se jako na obrtlíku a já ho následuji do loděnice, jejíž interiér mě doslova ohromí velikostí. Z krakorců hledí lodě, smějí se na mě, desítky kajaků, kánoí, a všude voní pryskyřice.

„Tato loď bude tvoje!“ Olin ukázal na překrásný modrý kajak s nápisem Alpina.

„Moje?“ Hlas se mi nedůvěřivě chvěje.

Můj průvodce se jen blahosklonně usměje a znovu kývne hlavou.

O chvíli později nasedám do své první lodě. Nikdy nezapomenu, jak se kajak pode mnou tichounce rozjede. Jsem tady pod Amerikou jen já, loď a řeka. Poprvé vidím vrcholky kopců ze dna údolí, zdá se mi, že jsou vyšší, než jak je znám od cesty. To ještě netuším, že o pár let později budu od hladiny řek vídat i nejvyšší hory na zemi – Himálaje nebo Kordillery. Od toho okamžiku, kdy jsem poprvé ponořil pádlo do vod Moravské Sázavy, mě dělí už více než pětačtyřicet let.

Nastala doba tréninků, přejezdů v proudu, nesmím zapomenout na eskymácký „půlobrat“. Na prvních závodech v Zábřehu se umísťuji na třetím místě v žákovské kategorii, mám z toho obrovskou radost. Můj táta poskakuje po břehu v manšestrových kraťasech, něco na mě za jízdy haleká, jenže já ho moc nevnímám, je to moje jízda, můj svět…

Valašské slalomy na říčce Bystřičce se konaly onoho roku na sklonku jara. Voda se valila úzkým korytem, do něhož se vypouštěla voda z přehrady. Osudná branka číslo 13, takzvaná „protivodka“ nebo taky „vyjížděčka“, je postavená na pravé straně říčky pod lesem. Aby trať byla co možná nejobtížnější, kdosi nad brankou vybudoval z kamenů mohutnou hrázku. Voda přes ni padá, vytváří válec jako hrad, tedy na žákovské poměry, a já si marně kladu otázku, jak nástrahu zdolám. Třináctku všichni mí soupeři vynechávají, nikdo nechce v divokém proudu plavat. Jen já si říkám, že to zkusím, protože úmyslně neprojet branku je srabárna.

První jízdu se mi válečkem podařilo takřka zázračně proskočit. Dotkl jsem se sice jedné tyče, ale i s trestnými body výrazně vedu před ostatními soupeři, již mají padesátivteřinovou penalizaci za neprojetí branky.

Povzbuzen úspěchem jsem se vrhl do druhé jízdy. Třináctka se na mě ironicky směje, jen já vůl zatím nevím, co je to ironicky. Válec se přede mnou otevírá jako vlčí tlama, je tak obrovský, a to ještě nevím, jaké tajemství v sobě skrývá. Stačilo drobné zaváhání, chvilička nejistoty, jsem hlavou dolů. Ryju helmou ve dně a všude kolem vidím bubliny. Je jich sto, možná tisíc, nikdy je nespočítám. A k tomu nemůžu dýchat, ještě chvíli to bez kyslíku vydržím. Chci se vyrazit z lodě, ale nějak se mi v kokpitu zamotaly mé dětské nohy. A tak nemůžu ani nahoru, ani dolů, začínám zmatkovat, doslova bojuji o život –
prudce a dychtivě. Napadá mě, že se tady v té vodě fakticky utopím, vidím svoji rakev i kostel sv. Bartoloměje.

Máma pláče, táta taky, dokonce i ségra, to mě překvapuje, protože jí občas nafackuji. Já si ležím v bílé truhle jako baron Hnida a hezky všechny kolem pozoruji. Sice nechápu, jak je mohu vidět přes všechno to dřevo i vrstvu květin, ale jednoduše to neřeším. Na katafalku před oltářem to není špatné. Dělá mi dobře, jak všichni bulí, jsou tu i kluci z loděnice – moji soupeři, kteří se o branku číslo 13 ani nepokusili. Musím říct, je to opravdová krása, když mě nesou a já slyším kostelní zvony. Jen děkan Janhuba vede divné řeči o tom, že moje mladá duše půjde do očistce. Dává mi zabrat asi proto, že jsem utíkal z hodin náboženství. Safra, očistec, to ne, v hlavě bliká červené světýlko, že by se to mohlo nakonec nenápadně otočit směrem k peklíčku. Cítím kadidlo, tu prastarou vůni všech pohřbů. Dusím se, do očistce bez záruky nebe? Nikdy! Chci vyskočit z truhly, ale hlavou se bouchnu o palubu lodi. Vidím bublinky a cítím chlad, jenž mě zve na cestu do neznáma…

Náhle se nade mnou otevřelo zářivé nebe. Nejsou na něm ani andělé, ani čerti, jen bílé mraky a také Pavel Florian z naší loděnice, jenž mě i s kajakem Alpina otočil na mělčině na vzdušnou stranu, kde není víc jak po kolena vody. Chvíli váhám, kam se mám vlastně vydat, dvě rychlé facky mě nasměrují jediným možným směrem.

Druhá dimenze, kterou jsem právě prožil, jako by předurčila moji další cestu nejen na vodě, ale i při pozdějším objevování nejhlubších údolí světa. Tu silnou esenci stále nosím v sobě, a také touhu ji následovat. Tak znovu, někdy příště!

Na vodě jsem se od onoho okamžiku bál stejně, jako jsem si jízdu na kajaku užíval. Trvalo možná rok, než jsem se úzkosti z utopení zbavil. Od čeho jsem se ale neoprostil nikdy, bylo přání rozvinout druhou dimenzi svého já: začínám pozorovat věci a děje kolem sebe. Postupem času přicházím na to, že všechny mají nejen své slovní, ale i existující protiklady, také vlastní i domnělé stíny. V realitě se málokdy setkáváme s hraničními polohami. Většinou zažijeme teplo. Horko k neudýchání existuje až po smrti, stejně tak je to s chladem. Je zima, ale kdo skutečně okusil smrtelný mráz? Absolutní poloha je hrana útesu, za níž se zřítíme do hlubiny. Protiklady jsou blízkost–vzdálenost, světlo–tma, pohyb–klid, láska–nenávist, vůle–odevzdanost, život–smrt. Druhá dimenze života ale není smrt, stejně jako stín ještě není tmou.

Jak jsem se s přibývajícími léty vzdaloval domovu i zábřežské loděnici, neustále jsem narážel na další a další protiklady. Přišel jsem na to, že aby se člověk mohl zadívat do dálky a něco spatřil, měl by se nejprve dotknout špičky vlastního nosu. Pojmenovával jsem, třídil pojmy a události, jež mě míjely. Když mi zemřela babička, sestře se zakrátko narodila dcera. Tenkrát mě poprvé napadlo: jeden děj končí, druhý, s opačným znaménkem, začíná.

Odplouval jsem ze svého rodného města někam do dálky, proud kolem mě byl stále silnější a břehy vzdálenější. Zábřežská loděnice ani les Amerika již nejsou na dohled, proto se přede mnou otevírají nové obzory. Blízkost a vzdálenost je ale stejně relativní jako život i smrt. V roce 1989 končím studium na Karlově univerzitě v Praze obor hydrogeologie, to již pádluji v reprezentačním týmu ČSSR ve sjezdu na divoké vodě. Závodíme nejen na řekách v republice, ale i na Západě. Když poprvé stanu na stupních vítězů na mistrovství ČSSR, vidím jen dlouhou cestu. Nemyslím na medaile ani novinové články, ale jen na divoké řeky, na jejich podstatu. Na smysl toho, proč jsem tady. S každým dalším záběrem se mi otevírají cesty do pralesů a divokých údolí, kam bytostně patřím. Vždyť jak by mohla existovat civilizace, kdyby neexistovala skutečná divočina? Až naše bílé plemeno „zcivilizuje“ posledního domorodce a zorá poslední metr pralesa, pojmy civilizace a divočina přestanou existovat. To je důkaz, jak (ne)daleko je od představ k reálným dějům.

Společnost Denali, kterou jsem založil s Drahušem Streitem a Robertem Kazíkem na počátku devadesátých let, začíná organizovat vodácký projekt Czech Rafting. Náš záměr je jednoduchý – proplavit nejhlubší a nejodlehlejší kaňony na zemi. Hned na počátku však náš plán dostává nečekanou trhlinu: při prvosjezdu řeky Buri Gandaki v Nepálu nalezne v jejích vlnách smrt Drahuš Streit z Opavy. Pocit opojení vystřídá stav totálního ztroskotání.

Cesta nejhlubšími kaňony však vedla dál: řeky se navlékají na můj pomyslný náhrdelník života jako korálky na nit. Jsou mezi nimi opravdové perly – Yukon, Wind, Tatshenshini, Ogilvie, Chorus, Buri Gandaki, Karnali, Tara, Neretva, Soča, jejich další výčet by byl dlouhý. Tím prvním a uhelným kamínkem však navždycky zůstane má Moravská Sázava, kde jsem na řeku nasedl poprvé.

Vrátit se do druhé dimenze se mi opět podařilo až na řece našich osudů, na Buri Gandaki. Po průšvihu v roce 1993 se do Nepálu vracím s kamarádem z gymnázia Petrem Křížkem. Píše se rok 1998 a já chci projet horní kaňon řeky sólovým způsobem na kajaku. Také mám v úmyslu položit Drahušovi desku na skálu nedaleko místa, kde se utopil, na věčnou paměť…

Tou dobou jsem byl již pár let ženatý, synu Tomovi byly čtyři, dceři Karolíně rok. Náš rodinný kruh doplňovaly ještě dvě jezevčice – Betty a Anny. S pocitem maximální odpovědnosti se připravuji na celou akci. Vím, že plavit se po řece Buri Gandaki bude velmi obtížné, navíc je řeka od doby našeho incidentu pro vodáky zakázaná. O to víc mě však láká! Přísloví o zakázaném ovoci padlo na tu nejúrodnější půdu.

Byl právě začátek října a my se s Petrem prodíráme úzkou stezkou pod osmitisícovkou Manaslu. Dva nosiči nám pomáhají s nákladem vodáckých potřeb, především s nafukovacím kajakem Skip, skládacím pádlem a neoprenovými obleky. Vše pečlivě sbaleno v batozích tak, aby nikdo z kolemjdoucích domorodců na stezce netušil, jaký je náš plán. Po několika dnech jsme daleko od civilizace, řeka na nás výhružně křičí z hluboké soutěsky pod námi: „Sem nikdo nesmí!“ Stále víc si uvědomuji, že se blíží den a hodina, kdy nasednu na vodu.

Cestou na start připevňujeme Drahušovi na skálu pamětní desku. První část plánu naší expedice je splněná, začíná jít do tuhého…

Můj prvosjezd začal pod horním závalem řeky. To je místo, kde se v období monzunu utrhl kus hory a přehradil údolí. Pádluji na červeném kajaku v modrozelené vodě, jež je studená jako led na Manaslu. A zatímco já kličkuji mezi obřími balvany, Petr poskakuje vysoko na stezce ve skalách a natáčí na kameru film, za nějž za pár měsíců dostaneme cenu na MFF horolezeckých filmů v Teplicích nad Metují, ale nepředbíhejme…

Řeka klesá dolů, doslova se propadá na skalních prazích, mizí v dlouhých, nekonečných soutěskách. Upínám mysl k peřejím, dalším a dalším průskokům mezi balvany. Petr se občas objeví na vysokých ochozech a zase zmizí. Uvědomuji si, že jsem sám na dně kaňonu, kde mi v případě jakékoliv kolize nikdo nepomůže.

Projel jsem kamenným portálem, řeka padá doleva jako na sjezdovce. Slunce svítí přímo nad hlavou, kličkuji dalším kamenným bludištěm. Voda se zklidňuje, teče rychle a nezvykle tiše. Stěny kolem jsou kolmé a hladké, vystoupit není kam. Potím se, i když je voda jako led, cítím v kostech, že se blíží něco neznámého. Vystoupit ale není kam.

Petr na mě zamával z útesu, v řevu blížící se peřeje mu však nerozumím ani slovo. Jenže co to? Horizont přede mnou mizí. Vidím jen pomyslnou hranici propadliště a za ním špičky stromů. Hned je mi jasné – vodopád! Proud mě žene stále kupředu, jeho modrozelená masa se sbíhá na hraně, hloubka pode mnou – šest metrů.

Sletěl jsem po hraně vodopádu do silného vývařiště. Nafukovací kajak se při dopadu silně ohýbá, stlačený kokpit vyhání vzduch podél těla. Jakmile se znovu narovná, vzniklý podtlak doslova spolkne krycí zástěru, špricdeku. V tom okamžiku povolují zajišťovací popruhy.

Vypadl jsem z lodi jako dítě, které maminka vylila po koupání i s vaničkou. Tohle by však ta moje vlastní nikdy neudělala, zvláště kdyby viděla to bílé peklo. Tak, už to přišlo, říkám si v duchu. Druhá dimenze je tady!

Chytám se v bílé pěně kajaku, neboť věřím, že je nepotopitelný, jenže nepotopitelný nebyl ani Titanik. Dvakrát třikrát to se mnou škubne, moje lodička je fuč. Horečně přemítám, kam zmizela, ale žádné logické vysvětlení nenacházím. Vodopád mě přitahuje do svého jícnu jako magnet, tentokrát to ale není malý vodní váleček jako před lety na Bystřičce, ale gigantická obří tlama.

Věděl jsem, že jestli se chci dostat ze smrtelného sevření, musím se nejprve zbavit plovací vesty. Teprve potom se budu moct potopit a podplavat obrovský vodní rotor u dna. Druhá dimenze mě však láká, a všude kolem je bílo, jako by byly Vánoce, a taky stejně tak chladno. Sedíme doma všichni kolem stolu v obýváku, malý Tom ke mně natahuje ruce, říká: „Měl by ses vrátit, táto, já na tebe čekám!“ Hledíme si vzájemně do očí – on do mých hnědých, já do jeho modrých.

Nestačil jsem se ani nadechnout, natož si sundat plovací vestu, když mě vodopád stáhl do hlubiny. Slyším odkudsi svoji mámu, jak mě přes půlku světa napomíná, abych v těch Himálajích zbytečně neriskoval.

„Jenom ho nech!“ Otec ji uklidňuje, jeho hlas zní vyrovnaně. „Přece tam musí Drahušovi připevnit aspoň tu desku!“

Copak táta neví, že deska je na skále dávno připevněná? Zavírám oči, nevím, proč si myslím, že zrovna tohle přežiju, ale popravdě, ani mě to moc nezajímá. Letím jako dělová koule prostorem, maličké zrnko v moři písku, nejsem ani živ, ani mrtev – jsem jenom stín! Tom u stolu na mě mrkne, žvatlá něco o tom, abych ho tady na zemi nenechával samotného. Jen dcerce Karolíně je to jedno, asi proto, že si neumí představit, co to znamená umřít.

Když jsem se opět nadechl, svět kolem se zazelenal jako jarní tráva na vymrzlé louce. Plavu ke břehu, jsem zmatený, stále nevím, ve které dimenzi se to nacházím…

Se svojí první ženou jsem se rozvedl, vadilo jí, že jezdím na expedice a že se vedle mě nemůže realizovat. Nechtěl jsem jí bránit v rozletu. Po našem rozchodu píšu knihy a scénáře, natáčím vysněné bijáky, jejich původ je rovněž zaklet v mém druhém já. Chci ukazovat pravdu, proto musím zobrazovat lež. Jinak to ani nejde. První film je o vodě, potom přicházejí na řadu ty další, historické.

Snad nejhlouběji jsem se do druhé dimenze ponořil takzvaně „na suchu“. Tahám na chalupě v Sudetech těžké železné rádlo z půdy. Nechápu, proč ho původní majitel statku vytáhl až do druhého patra. Ztrouchnivělé schody pode mnou překvapivě drží, již stojím na balkoně v prvním patře. Chystám se svrhnout stopadesátikilové železo pět metrů pod sebe na matičku zemi. Zvedám kovaný nástroj na plošině bez zábradlí, mám docela dobrý výhled na okolní krajinu.

Když se desky pode mnou prolomily, rádlo letí na druhou stranu než já. Bezvládně padám na hromadu tyčí pod sebou. Který pitomec je tam dal? Asi já. Jedna z nich, potvora, mi propíchne levé prso. Je letní den, přesně takový, jako když křižáci dobývali v roce 1099 Jeruzalém. Ležím pod hradbami zbrocený krví, někdo mě srazil z dobývací věže, anebo se pode mnou taky prolomila? Je horko až k zalknutí, žádný stín již není, neexistuje. Nemohu se ani pohnout, přemýšlím o tom, jestli tu zemřu žízní, nebo mě dorazí zahnutým mečem první saracén, jenž na mě narazí. Hlavně abych moc netrpěl, na jeden lidský život toho bylo až moc.

Nevím, jak dlouho jsem tam ležel. Kdosi mi svlaží čelo, otevírám oči. Olizuje mě kamarád Buck – můj černý honácký pes. Jeho širokánský jazyk znovu přejede po mém rozpáleném čele. Asistuje mu přitom Tara, lovecká fena, nyní zdravotní sestra z polního lazaretu. Kdysi jsem jí zachránil život u stejnojmenné řeky Tary na Balkáně. Něco na tom bude, že v životě dostaneš jen to, co dáš.

Konečně jsem se postavil, ale jen na čtyři. Hafani mě provázejí do chalupy: sedíme spolu v kuchyni v jednom kruhu, je mi dobře i v obyčejné první dimenzi, a já vnímám, jak jsme všichni spojeni jedinou podstatou. Jak všechny řeky plynou z jednoho pramene a jaká je asi vazba mezi nimi všemi.

Dynamická rovnováha, diverzita, entropie. To všechno dohromady by se dalo vyjádřit kosmickým zákonem hladu, bez něhož by neexistovala cesta vpřed. Pud najíst se je toho názorným příkladem. A tak doplňujeme zásoby, a přesto se nám tělo od narození rozpadá. Každý milimetr života je, ať chceme, nebo ne, pouhým vyjádřením dynamické rovnováhy. V rytmu vlastní podstaty se mi vybavuje příběh od řeky Blanchard, jenž mě během šestnácti minut druhé dimenze dovedl až k počátku vlastní existence.

Buck s Tarou sedávali vedle mého pracovního stolu téměř rok. Čas běží, hodina, den, měsíc, rok, dva a půl milionu let. Co v lidském životě znamená čas, a co teprve potom v tom psím? Buck odešel do věčných lovišť dva týdny po dokončení této knihy. Stáli jsme bok po boku necelých čtrnáct let. Jedna etapa končí, druhá začíná. Kdesi uvnitř však stále zřetelněji cítím, že to, co bylo včera, se už v první dimenzi nikdy nezopakuje. To je důvod, proč hledám!

Cesta pod hladinu

Ani jsme se nenadáli a už jsme přistávali v kanadském Montrealu, kde nás čekal přestup do Frankfurtu. Času jsme měli málo, a tak jsme rychle proběhli letištní halou a zanedlouho seděli opět v letadle. Chtěl jsem usnout, ale při své zvědavosti z předchozího vyprávění mi to nedalo a zkusil jsem se vrátit k otázce, co se Josefovi ve skutečnosti vlastně přihodilo. Bál jsem se, že se mu z podvědomí opět vynoří řeka a vyplaví mu do krve silnou dávku adrenalinu. K mému překvapení se tak nestalo a on začal své vyprávění o cestě do Kanady, kdy si ho najal nějaký podivín.

„Chtěl, abych ho provedl po soustavě řek Blanchard, Tatshenshini a Alsek,“ začal vysvětlovat a oči se mu rozjasnily. „Čekalo nás čtyři sta kilometrů napříč pásmem Kordiller.“ Poslední slova zdůraznil, abych lépe porozuměl náročnosti té cesty. Po zkušenostech moc dobře věděl, že je bude čekat v divočině řada překážek, navíc s neznámým člověkem. To jediné, co je hned od počátku spojovalo, bylo stejné příjmení Harten. V té době se mu také hodilo, že si něco přivydělá. Finančně na tom nebyl nejlépe. „Měli jsme společně doplout na kánoi po řece až do Pacifiku, ale…“ Otřel si čelo, jeho oči opět dostaly nepřítomný výraz.

„Ale co?“ vyklouzlo mi bezděky.

„Ale to se nestalo!“ hlesl. „Byl to blázen,“ mluvil potichu jakoby pro sebe. V té chvíli jsem nerozuměl, co tím myslí. „Jeho žena neumřela na rakovinu, ale utopila se na té řece... Je to tvoje cesta, Joe!“ šeptal, jako by byl ponořen do nějakého snu. „Teď už to vím jasně,“ zvýšil nečekaně hlas, „Georg se utopil záměrně!“ Najednou ožil a rychle se na mě otočil. „Teď mi to naskočilo,“ vyhrkl povzbuzen jakousi vzpomínkou a pustil se do vyprávění, jež začalo na řece Blanchard a skončilo na ruzyňském letišti v Praze.

ŘEKA SNŮ

Jedině tam, kde mohu každou vteřinu přijít o všechno, zažiji dobrodružství. Vyhledávání takových cest,
hra na ostří nože – krásná, nebezpečná. Poslední milimetr před skokem z vodopádu, krok do neznáma, jenž mi otevírá novou cestu. Vteřina před usnutím, kdy stihnu vyslovit poslední přání. Pád, nezbytná veličina každé korunovace. A tak si hraji
na samotné výspě teritoria život. Dostávám-li se na hranu, tím blíže
spěji k cíli. Vím, že jít kupředu znamená současně ustupovat. Jedině v okamžiku zrychlení objevuji. Prostota mého chtění, nejlepší průvodce na cestu.
Účet nakonec zaplatím sám.

Georg Harten

Cesta po Dempster Highway byla monotónní, Georg vedle dospává po bujaré noci, já hledím na ubíhající nekonečné lesy a kroutím přitom volantem. Na zadním sedadle klimbá indián Jim, chlapík z půjčovny, který, až nasedneme na řeku Blanchard, odveze auto zpět do Whitehorse, hlavního města teritoria Yukon. My s Georgem se pak budeme probíjet na kánoi pásmem Kordiller až k hladině Pacifiku. Tato vodní stezka patří mezi nejvyhlášenější raftingové destinace, oblast je odlehlá, na dolním toku prochází největším nepolárním ledovcovým systémem světa.

Po soustavě řek Blanchard, Tatshenshini a Alsek jsem pádloval již několikrát. Letos to ale bude jiné, místo na raftu povezu svého jediného klienta na kánoi. Je začátek září, prší, nezvyklé počasí na tuto roční dobu tady na severu. Naštěstí není chladno. Myslím na své psy, které jsem nechal doma, hlavou mi proletí vzpomínka na holku, jež mi před měsícem dala vale. Tak nějak začíná mé poslední velké dobrodružství. Můj táta říkával, když bylo ouvej: „Abys mohl jít kupředu, musíš současně začít ustupovat.“ A tak ustupuji od domova a zároveň se mu přibližuji, jedu na řeku s Georgem z Vancouveru, má stejné příjmení jako já. Je to chlap v letech, jenž vlastní na nejrušnější ulici velkoměsta zlatnictví Harten’s Gem Shop.

Georg si mě před pár měsíci našel na starých webových stránkách. Vlastně jsem ani nevěděl, že ještě existují, v jejich záhlaví pořád stojí: Expedice na divoké řeky světa. A tak jedu na jednu z nich, tedy vlastně na tři. Naposled jsem pádloval v Nepálu na Karnali, je to ale už pár let. Přemýšlím, proč si Georg vybral právě mě. Částečně jistě proto, že už jsem na Yukon pár výprav zorganizoval. Za jeho urputností ale cítím ještě něco. Když mi před pár měsíci zavolal a představil se jako Georg Harten, hned jsem si vzpomněl, jak mi otec vypravoval, že se kdosi z naší rodiny po velké krizi v dvacátém devátém roce do Kanady odstěhoval. A tak jedu do divočiny možná se svým příbuzným, ale nesejde na tom. Vrásky na čele mi dělá déšť, na toto období neobvyklý. Že bude voda na řece vyšší než obvykle, je nabíledni. Mrknu na spícího George s vyšisovanými blonďatými vlasy. Jeho štíhlá postava složená na sedadle mi připomíná Roberta Redforda z filmu Butch Cassidy a Sundance Kid: opravdu, má stejné vlasy i knír pod nosem. Jen zatím nevím, co si o něm mám myslet, není to ale podstatné, zaplatil letenku a tisíc dolarů k tomu.

Během desetidenní plavby se poznáme jistě velmi dobře, zvláště za vysoké vody! Čeká nás čtyři sta kilometrů napříč pásmem Kordiller: začneme na Blanchardu, naše nafukovací kánoe se bude dál probíjet k údolím indiánské řeky Tatshenshini, aby se po dalších kilometrech spojila s gigantickým Alsekem. Někde tady v nekonečných pralesích překonáme neviditelnou hranici Aljašky, abychom mohli nakonec slavnostně vyplout v Aljašském zálivu na hladině Pacifiku. Dvoumotorová Cessna nás má vyzvednout na malém polním letišti na pobřeží 12. září. To všechno je již dohodnuto. Oficiální souhlas správy místní rezervace nám ale chybí, nechci si komplikovat život. Na řece v tomto období už stejně nikdo nebude, navíc vím, že rangeři se ze svého srubu v zálivu před několika lety vystěhovali.

Můj jmenovec dál klidně vyspával, jako by venku vůbec nepršelo. Někdy je lepší nic nevědět. Jsem přesvědčen, že o vodním živlu a kanadské divočině nemá zatím ani tušení. Možná z nějaké příručky vyčetl, že tady v lesích žije nejvíc medvědů grizzly v celé Americe. Snad posté zapínám stěrače, obhlížím za sklem mlžné hory. Indián, od kterého jsme si půjčili náš vůz, má do čela naražený kovbojský klobouk, i on klimbá, jen jeho dlouhé černé vlasy mu z každé strany padají na ramena.

Georg po chvíli otevřel oči, jako by chtěl zkontrolovat, jestli všechno běží podle plánu. Běží. Zamlaská, usměje se a dál se nechává unášet svými sny. Ten chlap má zjevně dobré nervy, říkám si, zrovna jako Sundance Kid. A Dempster Highway pod námi hezky šumí. Znovu se na něj zadívám, teprve teď mi dochází, že si mě ten pitomec určitě vybral kvůli jménu. Jasně, myslí si, že když jsme možná příbuzní, provezu ho bezpečně každou peřejí a na břehu zaženu od stanu i toho nejsilnějšího medvěda. Jenomže takhle to tady na Yukonu nechodí, chlapečku. Mluvím s ním v duchu, a on spí dál jako děcko, které se svěřilo pod moje ochranná křídla.

Venku se znovu silně rozpršelo, kapky duní na kapotě vozu. To vlhko cítím až za košilí, asi proto, že je v klimatizovaném fordu teplo jako v obýváku. Ani si nechci představovat, jak se v dešti oblékáme do neoprenu, jak nás studí ledovcová řeka. Nejraději bych se natáhl někde na vyhřáté pláži a hleděl do nebe: pozoroval bych mraky a přemýšlel o tom, odkud se vzaly a kam plynou.

„Nezapomeň odbočit!“ Jim mě zlehka klepnul na rameno. Za okamžik se již kodrcáme pralesní cestou, voda z kaluží stříká na všechny strany.

I můj příbuzný se probírá a po americku zvedá palec nahoru. „It’s cool!“ Zubí se na mě jako kosmonaut, který má právě před startem na Mars.

Já se jako velitel posádky taky směji, ne protože chci, ale protože musím. Taky zvedám palec. „Let long adventure lives!“ Plácnu parťáka přes rameno.

Georg odkudsi vytahuje láhev Yukon Jacka. „Na zdraví!“ Lokne si.

I já si loknu, abych sám sebe povzbudil, než vylezu ven do deště.

O chvíli později jsme na louku uprostřed pralesa vyházeli všechen materiál. Voda v kaňonu pod námi hučí, prší nám na záda, vytahujeme pláštěnky. Netrvá ani pět minut a Jim znovu nastartuje auto. Nezúčastněně mávne od volantu rukou, na rozloučenou houkne: „Good luck!“, potom vytáhne okénko a pomalu se rozjede. Během několika vteřin van zmizí v lese, zvuk motoru se ještě chvíli mísí s hučením peřejí, za pár okamžiků vítězí řeka.

Osaměli jsme s Georgem v divočině, stojíme vedle sebe jako sochy, kapky bubnují do našich pláštěnek. Chlápek, kterého vidím sotva pár hodin a který byl v životě možná tak na náměstí sv. Bonifáce, mele něco o tom, že bude fajn se pořádně pohoupat ve vlnách. „Jó,“ odpovídám ironicky. „To bude vážně psina!“ Georg se hihňá, nabízí mi Jacka, ale gentlemansky odmítám. Myslím, že by měl přestat chlastat, aby se mi před startem samým nadšením nerozpustil.

Vybalil jsem modrou kánoi z obalu, můj parťák mi pomáhá ji natáhnout, ihned je mokrá. Drobný déšť smáčí vše, co mu tady na planině vystavíme. Takovou slotu jsem na Yukonu ještě nezažil. Střídáme se v pumpování, nejprve nafoukneme dno, pak boky. Náš koráb nám roste před očima. Georg je stále klidný, asi proto, že je v pořádném pralese poprvé. To jen mně se nervozitou chvějí kolena, a tak pumpuji a usmívám se, abych všechnu svoji nejistotu zamaskoval. Vyčítám si, že jsem se nejprve nešel podívat na řeku. Ale teď, když už Jim odjel, je to stejně jedno. Zkrátka dolů po vodě budeme muset.

Cítil jsem v sobě zase tu zpropadenou odpovědnost, v tomto případě za George. Vím, že jak vyrazíme do proudu, všechno ze mě spadne. Už aby to bylo. Opět se střídáme, Georg si zpívá písničku o tom, co uděláme s opilými námořníky, a občas si lokne. Otírám si pot z čela, popravdě nevím, co udělám s jedním. Ohlížím se ke kaňonu, zdá se mi, že řeka nějak víc hučí, co hučí – řve. Jako by nám chtěla dát vědět: „Tady je moje země, dejte si na mě pozor!“ A Georg si dál nevinně notuje tu starou odrhovačku.

Nejdůležitější bylo neztratit dobrou náladu. Bleskově se převlékáme do neoprenových obleků, Georg mě poslouchá na slovo. Možná mu dochází, že výprava po rozvodněné řece nebude procházka růžovým sadem, ale možná je mu to úplně fuk. Dobrodruhům z města narůstají křídla zpravidla s dalším vývojem expedice, pokud je úspěšná. Člen každé výpravy funguje, dokud cítí nebezpečí. A Georg funguje, protože ho někde v podvědomí vnímá.

Zkontroloval jsem úvazky, „příbuzný“ ještě dofukuje podlahu, dokud nezasyčí redukční ventil. Dva lodní pytle uvazuji doprostřed lodi. Házečku mám připnutou na vestě, to pro případ, kdyby parťáka smetla z paluby vlna. Byl bych moc rád, kdyby se to nestalo, jenomže jeden nikdy neví. Potím se nervozitou, znovu myslím na rozehřátou pláž u moře, a kapky studeného deště mi přitom klepou do helmy. Táta mi odkudsi z nebe znovu připomíná, že čím dál pojedu od domova, tím víc se k němu budu z druhé strany přibližovat. Nevím, proč myslím právě teď na domov, kromě psů tam na mě nikdo nečeká, ale zaplať pánbůh za ty dary. Sahám na boky lodi, jsou dostatečně tuhé, aby mohly prorážet peřeje. Jak moc obtížné, to se teprve uvidí.

„Ssst!“ Ventil vyfoukl přebytečný vzduch, kánoe je připravená. Georg mi podává pumpu, přitáhnu ji řemínkem v zádi.

„Ok!“ Uznale kývnu hlavou, i parťák mi pokyne, dopne si helmu. Už se tak připitoměle neusmívá, možná proto, že jde do tuhého. Zvedáme naloženou loď, není ale nijak těžká, odhadoval bych čtyřicet kilo i s nákladem.

Přešli jsme beze slova po planině, hučení dole zesiluje. Proplétáme se houštinou mezi kameny, z obou stran nás stále víc svírá prales. Georg vepředu zastaví, ukazuje mezi stromy, něco mi říká, ale nerozumím mu jediné slovo. Oba hledíme na zpěněnou kalnou vodu Blanchardu, jež se žene dolů do zarostlého kaňonu. V duchu počítám, kolikrát jsem odtud s klienty vyjížděl – přesně čtyřikrát. Nástupní místo je však zaplavené vodou.

„Tohle se dá sjet?“ Můj jmenovec na mě doslova křičí. Mám dojem, že se teď potí víc než já.

„Dá!“ hulákám, jako bychom oba stáli někde ve válcovně plechu. „Musíš pořádně zabírat!“ Uklidňuji nejen Sundance Kida, ale taky sebe. Divím se, jak sebejistě můj hlas zní.

„Jak se to dělá?“ Georg myslí to pádlování.

Uvažuji, jestli svou otázku míní vážně. Hledím do jeho světle modrých očí, jsou pevné jako ocel a jeho obličej je zase tak klidný. Možná nervozitu zakrývá ten jeho smeták pod nosem. „Musíš dopředu!“ Hrábnu pádlem do vzduchu. „Co nejvíc kolmo k vodě!“

Sundance se usměje, i on mávne plastovým instrumentem. Sestupuje dál po slizkých kamenech, během několika minut stojíme u pulzující hladiny. Až sem do lesa mezi kmeny, možná tak pět metrů za břehovou linii, sahá voda.

Georg se poškrábal za uchem. „Dáme si Jacka?“ Znovu to na mě zkouší, ale já zavrtím hlavou. Pokládáme kánoi na Blanchard. Jaký k nám asi bude? Rychle se pokřižuji, aby to parťák neviděl. V laguně kolem plavou ulámané větve stromů a omlácené kořeny. Nasedáme, konečně cítím vratké dno pod nohama. Šplouchnu si špinavou vodu do obličeje, je jako led a voní kanadskou hlínou. Georg na háčku se ke mně otáčí, kývne hlavou, je připraven. Naznačím, aby si ještě dopnul extrémní plovací vestu.

Hleděl jsem na zaplavené kmeny, mezi kterými budeme muset prokličkovat do hlavního proudu. Do pomyslného středu koryta je odsud dobrých pětadvacet metrů. Každou chvíli tam prolétávají vyvrácené stromy. Ženou se jako utržené vagony, nekompromisně si razí cestu k oceánu. Ani si nechci představovat, že bychom se s nějakým srazili nebo se dostali v zatáčce pod zával naplaveného dřeva. Stává se to tady na severu, zvláště za povodní.

Přivřel jsem oči, abych se naposled zkoncentroval. Georg se směje jako nic netušící dítě, a tak se řehtám taky, i když se mi pod tíhou té podělané zodpovědnosti klepou kolena. Nevím proč, ale něco mi na jeho hereckém projevu nesedí.

„Let’s go!“ zařvu, odrážíme od břehu. Georg zabírá, ale tahá pádlo příliš dozadu. Nemohu se na něj spolehnout, proto ženu loď v laguně mezi stromy rychlými údery. Na jakýkoliv výklad o pádlování je pozdě, taky je pozdě vrátit se ke břehu. Mocným záběrem vystrčím kánoi zpoza zaplaveného lesa na volnou hladinu. Naši kocábku v okamžiku nabere proud. Otáčíme se, mám štěstí, že pádluji napravo, mohu tak loď držet v přiměřeném náklonu.

Naše plavidlo konečně nabralo správný směr. Začínám nahlas počítat, abychom sladili záběry. Loď přitom ve vlnách zrychluje, stromy na březích se rozeběhnou. Napadá mě, kdo se to vlastně pohybuje. To už nám první zpěněné vlny letí přes palubu, co přes palubu, rovnou přes naše hlavy. Georg se konečně chytá do udávaného rytmu a já znovu pro jistotu započítám: „One, two, three, one, two, three…“