Přeložil Petr Jiříček

Copyright © 2022 by Luke Dumas

All Rights Reserved

Copyright © 2023 for the Czech translation by Petr Jiříček

Copyright © 2023 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9599-2

Obsah

Předmluva editorky

Zaprvé

Zadruhé

Poznámka editorky

Zatřetí

Začtvrté

Poznámka editorky

Zapáté

Zašesté

Poznámka editorky

Zasedmé

Poznámka editorky

Zaosmé

Zadeváté

Za desáté

Za jedenácté

Za dvanácté

Poznámka editorky

Za třinácté

Za čtrnácté

Poznámka editorky

Za patnácté

Za šestnácté

Poznámka editorky

Za sedmnácté

Za osmnácté

Za devatenácté

Za dvacáté

Poznámka editorky

Za jednadvacáté

Poznámka editorky

Za dvaadvacáté

Za třiadvacáté

Poznámka editorky

Za čtyřiadvacáté

Za pětadvacáté

Poznámka editorky

Za šestadvacáté

Za sedmadvacáté

Za osmadvacáté

Poznámka editorky

Za devětadvacáté

Za třicáté

Poznámka editorky

Za jednatřicáté

Za dvaatřicáté

Poznámka editorky

Za třiatřicáté

Za čtyřiatřicáté

Za pětatřicáté

Za šestatřicáté

Poznámka editorky

Za sedmatřicáté

Poznámka editorky

Za osmatřicáté

Za devětatřicáté

Za čtyřicáté

Za jednačtyřicáté

Za dvaačtyřicáté

Za třiačtyřicáté

Poznámka editorky

Doslov

Poděkování

O autorovi

Pro Amy

V půl naší zemské pouti když se vkročí,

já octnul jsem se v tmavém, pustém lese,

neb cesta pravá zmizela mi s očí.

Ten popsati les, ruka má se třese:

tak divoký byl, drsný, v stálém šeru,

že vzpomínka naň nový strach mi nese!

Dante Alighieri

Překlad Jaroslava Vrchlického

Předmluva editorky

Ďábel se usadil ve Skotsku.

Kdo z nás nepocítil strach, když poprvé četl tyto dnes již proslulé Alighieriho řádky? Když Grayson Matthew Hale vstoupil na skotskou půdu, jen málokdo mohl tušit, že tento obyčejný mladý muž bez poskvrny v morálním i trestním rejstříku bude brzy znám po celé zemi pod mnohem zlověstnějším jménem. Jménem, které zosobňuje chladnokrevnou vraždu a temnou stránku amerického fanatismu: jako Ďáblův advokát.

Jestliže čtete tyto řádky, pravděpodobně už znáte Halea a příběh o jeho rychle nabyté slávě.

Jistě také víte, že se v roce 2017 dostal na titulní stránky novin, když se jakožto postgraduální student Edinburské univerzity přiznal k masakru a vraždě svého spolužáka Liama Stewarta a prohlásil, že jeho pánem a komplicem byl sám Ďábel.

Nejspíše také víte, že zpráva o Haleově přiznání se rychle roznesla po celé zemi v podobě titulků jako ZPOVĚĎ VRAHA: DONUTIL MĚ K TOMU ĎÁBEL nebo AMERICKÝ VRAH TVRDÍ: VE SKOTSKU JE SATAN, čímž se jeho případ stal okamžitě známou a sledovanou kauzou.

Mohlo by se zdát, že jako novinářka, která přinesla zprávu o Haleově přiznání, už budu otupělá vůči hrůze, kterou tato slova nahání, ale jejich účinek ve mně od chvíle, kdy se poprvé objevila v mé e-mailové schránce, sotva otupěl.

Tu noc si pamatuji dodnes. Bylo to 2. března 2017. Působila jsem v redakci deníku The Scotsman jako reportérka na volné noze a věnovala se drobné kriminalitě v hlavním městě. Blížila se důležitá uzávěrka a můj byt sloužil jako hostel pro poněkud bujarou mladší sestru mého přítele a její kamarádku. V touze po klidu na práci jsem vzala zavděk stolem jakéhosi muže přes inzeráty, který byl bohatě zdobený disneyovskými figurkami a fotkami majitelova bišonka s doslova psíma oříškovýma očima. Pod vlivem adrenalinu a instantní kávy jsem se udržela při smyslech až do pozdních nočních hodin, když se ozval nezaměnitelný zvuk nového e-mailu ve schránce.

Byla jsem zvyklá na zprávy v jakoukoli hodinu, ale tahle mě donutila zpozornět. Oslovení bylo anonymní, předmět stručný a znepokojivý: ĎÁBEL SE VRÁTIL.

Měla jsem podezření, že jde o spam, a málem jsem neotevřenou zprávu smazala, ale něco – možná pouhá zvědavost – mě přinutilo prozkoumat ji dál. Rozklikla jsem ji a spatřila krátkou zprávu od nepodepsaného pisatele, který mě informoval, že jistý Grayson Hale z Edinburghu byl obviněn z vraždy. Znala jsem to jméno. Několik měsíců předtím byl Hale označen za hlavního podezřelého v případu zmizení Liama Stewarta, jehož případ si získal obrovskou pozornost tisku. Tato informace, pokud by se ji podařilo potvrdit, byla kusem neopracovaného zlata.

Ale jak jsem se brzy dozvěděla, skutečný příběh se skrýval v nepojmenované příloze – záhadně získaném přepisu Haleova bizarního přiznání na policii, které mi nejenže nahánělo mrazivý strach, ale také mělo změnit chod mého života.

Opustila jsem svůj dosavadní projekt a přes noc pracovala na tom, abych ověřila pravost dokumentu a napsala dohromady pět set slov pro ranní vydání a jeho webovou verzi.

Netušila jsem, že se díky jedinému článku stanu autorkou nejsdílenějšího skotského zpravodajství desetiletí a nechtěně vymyslím přezdívku, pod kterou je dnes Hale mnohem známější.

Během následujících týdnů jsem se tak objevila v půltuctu zpravodajských pořadů a podcastů a upevnila si pověst přední odbornice na zločiny Graysona Halea. Byla jsem nucena předstírat novinářskou neutralitu, i když ve skutečnosti se mi při pouhé zmínce Haleova jména vnitřnosti svíraly, jako bych je měla plné červů. Avšak teprve když jsem byla pověřena reportáží z jeho soudního procesu, dosáhl můj strach vrcholu.

Ještě víc než senzační povaha jeho tvrzení mě znepokojovalo, že tato slova jako by neodpovídala osobě, která je ze svědecké lavice pronášela. Tam, kde jsem očekávala blázna, se Hale projevoval jako naprosto normální člověk – vlídný a inteligentní, byť poněkud introvertní mladík, který si plně uvědomoval absurditu svého příběhu a manévroval ve vodách posměšného výslechu obžaloby tak hbitě, že by kdokoli z přítomných jeho slova jen těžko zpochybňoval. Jeho příběh byl s každým dalším krokem neuvěřitelnější, a přesto jaksi nepopiratelnější. Byl to příběh nejen o ďáblech a démonech, ale i o temnotě, která se v lidské duši uhnízdí jako semínko čekající na déšť.

Víc než rok jsem věřila, že tento příběh skončil v soudní síni v okamžiku, kdy porota vynesla rozsudek vinen a odsoudila Halea k doživotnímu pobytu za mřížemi. Zdálo se, že je předem jasné, že se událost tiše odplaví do neznáma a jejím jediným odkazem bude trýznivý a ne zcela vyřešený příběh, který stejně jako legendy o Thomasi Wairovi a lochnesské příšeře sliboval, že zůstane po dlouhá léta v análech skotských dějin.

Ale jak jistě víte, nic takového se nestalo. Po pouhých devatenácti měsících trestu se Hale znovu dostal na titulní stránky novin, to když bylo jeho tělo objeveno v přísně střežené cele Věznice Jejího Veličenstva v Edinburghu zavěšené na prostěradle obtočeném kolem krku. Jeho vězeňská kombinéza byla rozřezaná a potrhaná a maso pod ní bylo protkané podivnými ranami. Jeden z dozorců údajně popsal rány jako „stopy po drápech malého tříprstého zvířete“.

Žádný dopis na rozloučenou se nenašel. Nebyli ani žádní svědci události. Podle mluvčího Skotské vězeňské služby pobýval Hale na samotce kvůli vlastní ochraně i ochraně druhých.

Po důkladném vyšetřování vydal vězeňský a probační ombudsman zprávu, v níž prohlásil, že si Hale smrt přivodil sám.

Stopy na jeho těle, o nichž se ombudsman zmínil jen několika slovy, byly v souvislosti s oběšením, které bylo při pitvě označeno za oficiální příčinu smrti, klasifikovány jako „vedlejší drobné rány“. Vyšetřování možné příčiny těchto zranění bylo bezvýsledné, ačkoli jejich tvar a poloha údajně sebepoškození vylučovaly.

Přirozeně se vyrojily spekulace a každé další vysvětlení bylo znepokojivější než to předchozí. Někteří se domnívali, že Halea zavraždil spoluvězeň nebo dokonce dozorce, snad někdo s vazbami na rodinu Stewartových. Jiní zastávali zlověstnější teorii – že stopy na těle souvisejí s jeho v médiích hojně publikovanými výpověďmi o posednutí démony. To, co mělo být definitivním koncem jeho příběhu, zanechalo v národě – mě nevyjímaje – jen další otázky ohledně Ďáblova advokáta a démonů, s nimiž se potýkal v posledních chvílích svého života. Ať už byli skuteční nebo metaforičtí.

Stejně jako mnozí jiní jsem nevěděla, co si mám myslet. Oběsil se Hale, jak stojí v pitevní zprávě? Byla sebevražda jen posledním z dlouhé řady jeho násilných a psychotických činů? Nebo snad bylo možné, že mluvil pravdu?

Nejistota byla nesnesitelná. Zjistila jsem, že už nedokážu pořádně jíst ani spát. V noci jsem se převalovala a pronásledovaly mě otázky, na které jsem nedokázala odpovědět. Otázky, které mi drásaly tělo až na kost a nervy na kaši. Moje práce trpěla a soukromý život byl v troskách. Brzy to bylo nevyhnutelné: musela jsem vědět, co se v té cele stalo. Musela jsem se o Ďáblově advokátu dozvědět pravdu. Jednou provždy.

A k mému překvapení se zdálo, že je to možné.

Během několika dní od oznámení Haleovy smrti se v redakci začalo šuškat, že vězeňští dozorci objevili v jeho cele rukopis o více než dvou stech stranách formátu A4, který ležel na stole jako poslední vůle. Psaný byl vlastní rukou zesnulého. Dokument údajně nesl název Vzpomínky a zpověď Graysona Halea a neúprosně popisoval detaily Haleovy ďábelské známosti i celé měsíce předcházející vraždě Liama Stewarta. V duchu jsem se zaradovala: to je ono! Konečně uslyšíme přímo od něj příběh, který se nám celou tu dobu snažil vyprávět. Přinejmenším bychom mohli nahlédnout do zvrácené mysli nejznámějšího vraha v zemi a konečně se zbavit obav z přítomnosti Ďábla.

Navzdory touze veřejnosti po odpovědích však Skotská vězeňská služba odmítla Haleův rukopis vydat s tím, že neexistuje žádný precedent pro zveřejňování soukromých deníků ať už žijících, či zesnulých vězňů. Odmítli i mou žádost o faksimile dokumentu a odvolali se na paragraf 34 skotského zákona o svobodném přístupu k informacím z roku 2002, který vyjímá veřejné orgány z povinnosti poskytovat informace související s vyšetřováním lidského úmrtí. Ani rozhořčení veřejnosti – kampaň, kterou vyvolala média – nedokázalo Skotskou vězeňskou službu sesadit z piedestalu byrokratické neústupnosti.

Přesto jsem zůstala neoblomná v názoru, že národ má právo na odpovědi a že nedám pokoj, doslova ani obrazně, dokud je nedostane. A tak jsem s pomocí svého přítele Iaina Crawforda, profesora na Strathclyde Law School, podala v květnu loňského roku odvolání ke skotské komisařce pro informace Marjory Brownové. Po přečtení jejího rozhodnutí se mi sevřelo srdce. Navzdory mým snahám komisařka Brownová potvrdila rozhodnutí Skotské vězeňské služby a znovu zmínila výjimku podle paragrafu 34. Dopis jsem málem zahodila a v očích mě štípaly slzy frustrace.

Ale stejně jako v případě záhadného e-mailu, kterým to všechno začalo, mi něco říkalo, abych četla dál.

Veřejný zájem je přesto nutné brát v úvahu. Jak žadatelka jasně poznamenává ve svém odvolacím dopise, Haleův rukopis představuje mnohem víc než jen informace, které má k dispozici orgán veřejné správy. Představuje dokument mimořádného kulturního významu, jehož studium, rozbor a zveřejnění – jak sama žadatelka navrhuje a k čemuž má, jak prokázala, jedinečnou kvalifikaci – může významně přispět ke kulturnímu a historickému odkazu národa. Proto žádám, aby Skotská vězeňská služba zpřístupnila žadatelce rukopis Graysona Halea a všechny související přílohy za účelem studia, anotace a šíření.

A tak si tedy s požehnáním komisařky Brownové a rodiny Liama Stewarta, které prodej této knihy přinese užitek, dovoluji na následujících stránkách předložit úplný a nezkrácený rukopis Graysona Halea – dokument zcela výjimečné povahy.

Možná budete stejně jako já překvapeni, že rukopis mění očekávání i vnímání jeho autora a vymyká se snadnému zařazení. Možná se budete ptát, co je to za podivné vzpomínky. Imaginární fikce o satanismu a smrti? Úžasné vyprávění v první osobě o tom, jak jeden muž zkrátka zešílel? Nebo je to něco ještě zlověstnějšího: varování vyslané přímo z hlubin pekla?

Ve snaze odpovědět na tuto otázku jsem strávila několik posledních měsíců zkoumáním muže, který za rukopisem stojí, od jeho temné a komplikované minulosti až po události, které vedly k jeho zatčení, a odhalila jsem mnohé z toho, co sám Hale zřejmě chtěl nechat pohřbené. Za tímto účelem předkládám tento text s řadou podpůrných dodatků, včetně svědectví ze soudní síně, textových zpráv a rozhovorů s Haleovými příbuznými a známými. Posouzení, zda jejich zařazení dostatečně odhaluje skutečnou povahu Haleových pamětí, nechám na vás.

Daniella Barclayová

Edinburgh

13. března 2020

Zaprvé

ĎÁBEL MĚ NAŠEL na pochybném konci ulice Leith Walk a vylákal mě lstí: předstíral, že mi nabízí zaměstnání, které jsem potřeboval nejvíce.

Byla noc, na září až nenávistně chladná. Vítr mě bodal vší silou jako drásavé ostří. Strčil jsem si ruce do kapes a vyrazil k cíli. Nevěděl jsem, jak vypadá hospoda, kde mě požádal o schůzku. Věděl jsem jen, jak se jmenuje. Oči mi těkaly nahoru, abych zkontroloval nápisy nad každými dveřmi, které jsem míjel. Na čtyřproudové silnici po mé levici se nepřetržitě hemžila auta a dvoupatrové autobusy. Chodník byl obsazen kolotočáři a turisty. Náctileté dívky v šatech s minisukněmi se v hloučku bavily jako dlaždiči a zdálo se, že chlad na holé kůži jim nikterak nevadí.

Proplétal jsem se mezi nimi a zoufale se chtěl někam schovat nejen před mrazivým nočním vzduchem. V tu chvíli mi totiž hruď sevřela nenápadná úzkost, která mě přinutila zrychlit tempo, a navzdory všudypřítomnému chladu mi na čele vyrazil pot: někdo mě sledoval.

Začalo to už o několik bloků dřív, když se kdosi vynořil z budovy na protější straně ulice. Ve tmě jsem postavu nedokázal rozeznat, ale když jsem procházel kolem, zdálo se, že mě sleduje pohledem. Pak jsem se s mrazením v páteři ohlédl přes rameno a uviděl, jak přechází silnici.

Jistě je to náhoda. Nejspíš šel na skleničku s kamarádem nebo do kina v Omni Centre. Tak proč mě tedy sledoval, pohyboval se s davem, jako by se snažil zůstat neviděn, zmenšoval mezi námi rozestup a zase se stáhl, když jsem si jej začal všímat?

Zmocnila se mě panika. Nemohl jsem na toho muže přestat myslet. Zapomněl jsem na svého potenciálního zaměstnavatele a dál vrhal náhodné pohledy přes rameno, jako bych si jen prohlížel své neobvyklé okolí.

Ve Skotsku jsem žil necelé dva týdny a stále jsem si nedokázal zvyknout na život v jeho ulicích: malá auta, kostkami dlážděné chodníky, nekonečně se opakující pískovcové budovy nalepené na sebe, které se lišily jen různobarevnými výlohami obchodů v přízemí. Prádelna zarámovaná výlohou v barvě královské modři. Zářivě černá indická restaurace. Knihkupectví zahalené do zeleně. Rychle jsem míjel obchůdky, jeden za druhým. Pořád jsem zrychloval potemnělými ulicemi, lapal po dechu a byl si jistý obojím současně: že jsem se zbláznil a že mě pronásledovatel dohání.

Pak se ulice začala rychle měnit. Tam, kde se Leith Walk setkávala s Picardy Place, se bary rozzářily růžovými a fialovými neony a útočily na ulici pulzující hudbou. Muži stáli v družném hovoru pod duhovými vlajkami práskajícími ve větru, kouřili, smáli se a dotýkali se rukama jeden druhého. Se skloněnou hlavou jsem se hnal dál a uhýbal, abych se nikoho ani nedotkl a nikdo se nedotkl mě. Ne kvůli nějakým předsudkům, abyste rozuměli. Koneckonců jsem celý život prožil v Kalifornii. Bylo mi prostě odporné pomyšlení, že by se mě někdo měl byť jen dotknout. Kdokoli.

„Zlato, vypadáš úžasně!“ prohodil jakýsi muž a hrnul se ke mně s rozpřaženou náručí a chlupatou hrudí vystavenou na odiv chladné noci. Uskočil jsem stranou, abych se mu vyhnul, a ulevilo se mi, když objal někoho úplně jiného.

Když jsem kolem páru prošel, uviděl jsem něco, co mě zarazilo: pohlédl jsem na muže, který jako by byl mým odrazem v zrcadle.

Skutečně jsem si na okamžik myslel, že se dívám na svůj vlastní odraz ve skle. Odraz, jehož pohyby jako by fungovaly nezávisle na mých vlastních. Nemohl to tedy být můj odraz, ale naprosto identický muž, který se mi podobal ve všech ohledech. Zanedbanou postavou. Neochotou opalovat se. Vrstveným oblečením z triček a svetrů, protože jsem stále ještě neměl pořádný kabát. Byl to můj dvojník, opíral se shrbený o zeď klubu a potahoval z cigarety. Nebyl jsem schopný pohybu, v hlavě se mi ozývaly nesrozumitelné zvuky, jako bych byl hluboko v jeskyni, v níž křičí tucet lidí najednou. Rty se mu roztáhly, z úst se vyvalil kouř a nechal se unášet větrem.

Já, které kouřilo, upřelo oči na já, které jen zíralo a šklebilo se.

Pak mezi námi někdo přešel, a když se můj dvojník vrátil do zorného pole, byl to úplně jiný člověk. Osoba, jejíž vzhled se od mého vlastního lišil natolik, že za takový omyl mohl jen velmi silný klam.

Onen muž byl rázem o několik centimetrů vyšší. Od hlavy až k patě byl oblečený v černém. Tmavé vlasy se mu v záři klubových neonů fialově leskly. Byl starší než já, mohlo mu být ke třicítce, přesto z něj vyzařovalo chlapectví. Rty měl roztažené v ležérní úsměv. Oči mu částečně zakrývala kapuce, ale bylo vidět, jak na mě upřeně zírá.

„Všechno v pohodě?“ Hlas měl tichý, ale byl v něm cítit náznak pobavení; uvědomil jsem si, že na něj vyloženě čučím.

„Promiňte, já–“

„V pohodě, kámo. Kókej, jak chceš.“

Znechuceně jsem zamířil pryč a oči nespustil z chodníku před sebou.

Zavolal za mnou. „Grayson, že?“

Otočil jsem hlavu. Můj pohled upoutal lesklý nápis na kovové vývěsce nad vchodem do klubu. Nemohla to být pravda: Stříbrný jelen. Přesně to místo jsem hledal.

„Vy jste D.B.?“

Z otevřených úst se mu vyvalil obláček kouře.

„Někoho takového jste nečekal?“

Nemohl jsem nalézt správná slova. Nedokázal jsem říct, co vlastně jsem od svého potenciálního zaměstnavatele očekával. Tohle však ne.

„Jsmé stejní, vy a já.“ Upustil nedopalek cigarety a šlápl na něj.

Nedokázal jsem se přimět k tomu, abych se zeptal, co tím myslel.

„Nésem místní.“

„Ehm?“

„Ten přízvuk. Určitě jste póstřehl.“

Teď, když to zmínil, jsem v jeho hlase rozpoznal jisté příměsi. Polykané u, které svědčilo o delším pobytu v severní Anglii, a také cosi amerického v jeho dlouhém a nebo o, taky protažené e.

„Takže jde o tu práci,“ naklepl jsem téma.

Přikývl, čímž mou domněnku potvrdil. „Pótřebuju si néchat nápsat knihu.“

„Knihu? Potřebujete její obsah ke svému jménu na deskách?“

To mě příjemně překvapilo, protože inzerát na internetu byl hodně neurčitý. POPTÁVÁM POMOC PŘI PSANÍ. Hledáme schopného spisovatele na částečný úvazek. Postgraduální studium anglické literatury/náboženských studií výhodou. Předpokládal jsem, že půjde o doučování. Ale napsat knihu... to mělo něco do sebe. Příjemný bonus do životopisu. Takovou práci by dělal můj otec, kdyby měl tu možnost. „Jaký druh–?“

„Póďme si dát drink a já vám o tom póvim kósek víc.“

Pokynul mi ke vchodu do klubu. Za průchodem jsem spatřil taneční parket a na něm spoustu vlnících se těl. Většinou šlo o muže, ale ne že by na tom záleželo. Na chodník se rozlévalo horko a vábilo mě dovnitř. Tak tedy jeden drink.

Ale D.B. ze mě nespouštěl oči a v jeho výrazu se něco změnilo.

Anebo jsem jej možná jen začal jinak vnímat já. Jako by se mé oči konečně přizpůsobily tmě a jasně teď viděly to, co jim předtím zůstávalo skryto ve stínu. Zachvěl jsem se – ale ne, jako když se člověku rozechvějí hruď a ramena, ale jako kdyby ten pocit vycházel z hloubi duše a doutnal v lidském nitru. Bylo to chvění, které nemělo pranic společného s venkovní teplotou.

Nedokázal jsem říct co přesně, ale něco mi na tom muži nesedělo.

„Promiňte. Jen jsem si vzpomněl, že–“

Někdo se kolem mě protlačil a postrčil mě dopředu. Jaká náhodná shoda okolností. Jako kdyby ten, kdo do mě strčil, byl s tímhle mužem spolčený. Jako by se celá ulice spikla, aby mě dostala dovnitř.

„Ano?“

Nohy už začaly jednat a nesly mě dozadu. „Já, víte, už musím jít.“

Otočil jsem se a utíkal. Jako vyděšené zvíře, které prchá před hrozivým zvukem.

Když jsem se prodíral davem lidí, zženštilý hlas posměšně utrousil: „Tak promiňte, Vaše Blahorodí.“

Jen pokračuj, prostě uteč, pomyslel jsem si.

Můj budoucí zaměstnavatel za mnou volal. „Ták jindy.“

Předstíral jsem, že neslyším, a nezpomaloval jsem. Zjištění, že prchám před neznámou hrozbou, mi připomnělo toho muže z dřívějška, toho, který mě sledoval. V důsledku podivného setkání s D.B. jsem na něj dočista zapomněl. Kam se poděl? Rozhlédl jsem se a zjistil, že můj pronásledovatel je pryč. Něco mi však říkalo, že jsem ho neviděl naposledy.

Poznámka editorky

Ukázka A

Mezi prvními Haleovými přáteli a známými, které jsem v rámci svého vyšetřování vyzpovídala, byl Oliver „Ollie“ Fillmore, od září 2016 do února 2017 Haleův spolubydlící z Edinburghu. Seznámili jsme se v luxusním rumovém baru v londýnské čtvrti Soho. Přišel s téměř třicetiminutovým zpožděním a vypadal stejně jako u Haleova soudu: nevysoký, ale pohledný a dobře stavěný muž, jehož značkové oblečení bylo značně nesourodé a pomačkané, jako by ho narychlo sebral z hromady na podlaze. Pramen světle hnědých neumytých vlasů mu padal kolem ramen. Když usedl na židli naproti mně, prohrábl si je rukama a upozornil tak na jizvu u levého oka. Níže uvádím výňatek z našeho rozhovoru, nahraného 18. července 2019.

BARCLAYOVÁ: Grayson v rukopise píše o noci, kdy se vydal na Leith Walk, o noci, kdy se podle svého tvrzení setkal s Ďáblem–

FILLMORE: Můj ty bože. Ta noc byla nejstrašnější zážitek mého života, nežertuju.

BARCLAYOVÁ: Vzpomínáte si na ni?

FILLMORE: Doslova nikdy na to nezapomenu. Popíjel jsem v Teviotu, že jo, a v jedné ruce jsem měl telefon, ve druhé skleničku. Chtěl jsem si loknout, ale úplně mi ujela ruka a vylil jsem si cider na kalhoty. Vypadalo to, jako bych se právě pomočil. Musel jsem s tou obrovskou mokrou skvrnou přejít celé náměstí Bristo, abych si nastoupil do Uberu. Myslel jsem, že umřu hanbou.

BARCLAYOVÁ: Jsem z toho zmatená. Myslela jsem, že jste přesvědčen, že se něco stalo s Graysonem.

FILLMORE: Klídek, už se k tomu dostávám.

BARCLAYOVÁ: Á, tak promiňte.

FILLMORE: Takže jsem se vrátil do bytu, a jakmile jsem tam dorazil, vzal jsem si iPad a zavolal přes FaceTime své sestře Victorii, která pracuje jako advokátka v Londýně. „Vic, neuvěříš, co se mi právě stalo,“ povídám jí a navazuju popisem událostí. Vůbec nemohla dýchat, jak moc se smála. Pak přišel Grayson a já si říkám: A je to tady. Čekal jsem, že bude celý rozhozený – vždycky se mu zvedl žaludek, když jsem v obýváku volal s rodinou. Ale upřímně řečeno, jeho pořád něco štvalo. Stačil jeden kousek nádobí ve dřezu, a hned pronesl nějakou jízlivou poznámku a nakonec hodinu hřměl na celý byt jako bouřkový mrak. Začal jsem mu říkat Bouřlivák Grayson. To ho strašně rozčilovalo.

BARCLAYOVÁ: Takže jste nebyli dobří přátelé.

FILLMORE: Byl pro mě doslova noční můrou.

BARCLAYOVÁ: Jak jste se tedy octli pohromadě?

FILLMORE: Seznámili jsme se online. Zrovna jsem pro třetí ročník přestoupil do Edinburghu z LSE. Upřímně řečeno, byl jsem docela rád, že jsem odtamtud vypadl. Na fakultě to byl kretén vedle kreténa. Byl jsem s přehledem nejchytřejší člověk v ročníku, ale bylo mi to úplně jedno. Myslím, že jsem své přednášející vyděsil. Naštěstí byl jeden z nejlepších přátel mého otce zástupcem ředitele v Edinburghu. Mysleli si, že bych se tam hodil lépe.

BARCLAYOVÁ: Váš otec je poslanec, že ano? Za Kensington a Chelsea, tuším.

FILLMORE: Nemám díky tomu žádné zvláštní výhody. Spíše naopak – všichni poslance nesnášejí, zvláště ty toryovské.

BARCLAYOVÁ: Rozumím.

FILLMORE: Otec ani neví, že tady s vámi sedím. Myslí si, že jsem se šel podívat na vodní pólo. Měl by ale vědět, že dávám přednost kriketu.

BARCLAYOVÁ: Takže jste přestoupil do Edinburghu...

FILLMORE: Otec nechtěl, abych bydlel na kolejích, a tak koupil tenhle byt – dvoupokojový viktoriánský činžák, nic zvláštního. Řekl, že si musím najít spolubydlícího, postgraduálního studenta. Asi chtěl někoho staršího, kdo by na mě dohlížel. A tak jsem dal inzerát na fórum o studentském bydlení. Že hledám pohodového spolubydlícího. Samozřejmě heterosexuála. Ozval se mi Grayson a zdálo se, že to bude klapat.

BARCLAYOVÁ: Chci se vrátit k té noci. Říkal jste, že se vrátil z Leith Walk a byl naštvaný?

FILLMORE: Čekal jsem, že bude, ale spíš vypadal nervózně. Přišel celý zadýchaný a zpocený, jako by běžel. Dotelefonoval jsem se sestrou a našel jej, jak stojí u okna a dívá se ven. Když jsem se ho zeptal, proč je tak zadýchaný, vyskočil snad metr do vzduchu. Bylo to k popukání. Říkal, že byl zrovna na Leith Walk, aby se setkal s nějakým chlápkem ohledně práce. „Vsadím se, že jde o nějaké sexuální řiťolízalství,“ řekl jsem. Nasral se a vystřelil pryč. „Ach bože,“ dodal jsem spěšně. „Všichni se kliďte, do města se valí Bouřlivák Grayson.“ Byla to ta nejvtipnější věc, jakou jsem kdy viděl, přísahám.

BARCLAYOVÁ: Řekl něco o osobě, kterou potkal na Leith Walk?“

FILLMORE: Už si nevzpomínám. Ale když jsem šel zatáhnout závěsy, viděl jsem, že dole na ulici někdo je. Nějaký muž.

BARCLAYOVÁ: Jaký muž?

FILLMORE: Co já vím. Pořádně jsem ho neviděl. Ale zíral nahoru do oken našeho bytu.

Zadruhé

TU NOC se mi zdálo, že mi hoří ruce.

Nejdřív jenom trochu – jako by se mi v dlani mihotal malý plamínek. Nebolelo to, ale samým překvapením jsem vykřikl. Instinktivně jsem se ho snažil setřít, ale tím jsem docílil jen toho, že mi začala hořet i druhá ruka. Během několika vteřin obě ruce pohltil oheň a já nemohl dělat nic, abych je uhasil. Na podlaze u mé postele se objevil kbelík s vodou, ale i když jsem do něj ruce ponořil, hořely dál. Pokusil jsem se plameny zadusit povlečením, ale jen jsem tím zapálil postel.

Plameny se z matrace rozšířily po stěnách až na strop.

Z mého pokoje do vedlejšího, z bytu do bytu, z patra do patra. Celá budova se kolem mě rozpadala a zahalil ji dým. Oheň se šířil po celém městě, srovnával se zemí malé i velké domy, kostely, školy, bral životy. Rozpínal se dál, až k mrakům na obloze, pak k měsíci a hvězdám, až ze světa zbylo jen zuřící peklo.

Pohltilo mě a vzkvétalo ve mně, dokonce se zdálo, že ho mé tělo pohání, přiživuje ho. Taková zkáza, taková hrůza: a všechno jsem to svíral v dlaních.

Líbilo se mi to.

Leknutím jsem se probudil.

Bylo časné ráno, na holé bílé stěny a těžký dřevěný nábytek v mém pokoji se právě začínalo rozlévat první denní světlo. Přestože jsem si znovu lehl, nebyla šance, že ještě usnu. Nemohl jsem se zbavit onoho známého pocitu ze snu. Jeho kontury vířily kolem mého podvědomí jako úhoř v temné vodě. Takový sen se mi nezdál už léta.

Události předchozího večera se mi vybavily až později a přitiskly se mi k paměti, jako by ji svírala napnutá gumička. Pronásledovatel bez tváře. Dvojník. Muž, kterého jsem znal jen jako D.B. Ležel jsem a hleděl do stropu, aniž bych si byl jistý, kdo nebo co z toho bylo skutečné.

V koupelně jsem si svlékl tričko a díval se na svoje tělo s tou otupělostí, jaká bezpodmínečně následuje po letech každodenního studu za to, co vidíte. Měkký, ochlupený hrudník. Křivky odpovídající mým vyhublým bokům. Jizvy, které se na bílém podpaží vyjímají jako tetování. Tři svislé čáry, prostřední o něco delší než ostatní, pokožka růžová až červená a zvlněná v místech, kde se popáleniny částečně zahojily. Když už se mi skoro podařilo zapomenout, že tam jsou, připomnělo mi je mravenčení doprovázené nepříjemným pocitem.

Pak jsem se od svého odrazu odtrhl.

Hlavní univerzitní knihovna, která byla sevřená mezi Zahradami George Square a rozlehlými trávníky parku Meadow, byla skladištěm smutku. Obsahovala více než dva miliony knih, mezi nimi některé z nejdůležitějších literárních dědictví v Evropě, ale kolemjdoucí by si ji mohl splést s call centrem středně velké životní pojišťovny. Uvnitř byla budova stejně nudná a šedivá, na každém patře tvořily kovové regály, koberce v barvě prachu a zářivky rozmístěné kolem hlavních přepážek jedno velké bludiště.

Ten večer jsem měl třetí patro jen a jen pro sebe. Za pár týdnů tu bude hotové mraveniště, ale v tomhle tichu bylo strašidelné a bezútěšné, přičemž atmosféru ještě umocňovala pozdní hodina. V ruce jsem držel útržek papíru popsaný čísly, a jak jsem procházel regály, četl jsem další a další údaje ze seznamu. RO581. Mezinárodní průvodce skotskou literaturou: 1400-1650.

Trvalo mi několik minut, než jsem našel správnou sekci. Manévroval jsem řadou mezi regály a upravil si knihy v ruce, která mě z té tíhy už začínala bolet. Bylo jich pět nebo šest, včetně několika, které moje akademická vedoucí vyjmenovala v posledních vteřinách naší odpolední schůzky. Bylo to první užitečné doporučení, které mi dala.

Doktorka Fiona Woodová, středně vážená literární vědkyně specializující se na poezii skotských ostrovů, ačkoli sama pocházela ze Sussexu, byla zklamáním stejně objemným jako hrubý oranžový svetr nadměrných rozměrů, který na její obtloustlou postavu přilnul jako vrstva připáleného tuku. Ve svém výzkumu se z velké části zabývala identitou, místem a náboženstvím, což ji teoreticky mělo kvalifikovat, aby dohlížela na mou disertační práci, v rámci níž jsem zkoumal vliv kalvinismu na skotskou identitu v literatuře osvícenství.

Zdálo se však, že se na můj návrh sotva podívala. Více ji zajímalo, zda plně využívám požitků, které nabízí město, než aby se pustila do výzkumu.

„Už jste byl na Artušově sedle?“ zeptala se, po lokty zabořená v pomačkané tašce. Někde hluboko uvnitř byl slyšet její mobil, který vydával svižný refrén typicky plážové hudby. „Je to nádherný výstup, pokud se na něj cítíte.“

„Ještě jsem tam nebyl,“ řekl jsem.

„Tak to si tam musíte zajít. Opravdu.“

Vyzvánění neustávalo a ona se dál přehrabovala v tašce.

„Tak co se týče mého výzkumného návrhu–“

„Poslal jste mi ho, že ano?“ Zvedla si tašku na klín. „Víte, v téhle fázi bych si s tím nedělala moc starostí. Postupně na to přijdete. Nechte se vést výzkumem. Důležité je, abyste si to tady užil. Dvanáct měsíců uteče jako voda!“

Nezmínil jsem se o tom, ale kvůli předchozímu nočnímu výletu na Leith Walk jsem kromě vyřízení nejnutnějších záležitostí sotva opustil svůj byt. Založil jsem si bankovní účet, koupil SIM kartu do telefonu, podíval se, co se na téhle straně Atlantiku vydává za KFC. Jinak jsem nevytáhl paty z domu. Tedy ještě kvůli „přihlášení zahraničních studentů“, které se ukázalo být spíše „odhlášením“. Po naskenování mých imigračních dokumentů a předložení studentského průkazu mi úředník předložil rozepsaný účet na zbývajících devatenáct tisíc liber školného a dalších poplatků – téměř trojnásobek toho, co ve stejném studijním programu účtovali britským studentům. To byl můj trest za to, že jsem se odvážil být cizincem někde, kde stejně skoro nikdo nebyl Skot.

Přesto pro mě neexistovalo jiné místo než Edinburgh, ať už byla řeč o zdejší univerzitě nebo městě.

Kdybych neznal souvislosti, řekl bych, že můj příchod sem byl předurčen. Ne nějakou vnitřní přitažlivostí vábící mě zpět do vlasti. Nikdy jsem nebyl zcela provázán se svými skotskými kořeny, které zřejmě sahaly hluboko do mé jinak rozptýlené pokrevní linie. Dokonce ani ne proto, že bych pěstoval zvláštní vášeň pro osvícenskou literaturu (i když jsem ji pěstoval).

Skutečným důvodem mé přítomnosti byl můj otec.

I on určitý čas navštěvoval univerzitu. Neznal jsem ale všechny podrobnosti.

Ačkoli byl vynikajícím řečníkem o biblických tématech, o své vlastní historii toho moc nenamluvil. Věděl jsem jen, že ve svých dvaceti letech přišel na univerzitu s ambicemi udělat zde akademickou kariéru, namísto aby se sotva po několika měsících studia vrátil domů, kde se zapsal na biblickou školu v zapadlém koutě Indiany. Tam se seznámil s půvabnou blondýnkou jménem Vera Critchleyová – mojí matkou, jejíž vítězný úsměv skrýval pohnutou minulost. Minulost, o které jsem nevěděl téměř nic kromě toho, že jí dominovala chudoba a zneužívání.

Krátce po ukončení studia se vzali a odjeli na středozápad. Cyril Lagrand, nesmělý milionář, který založil církev Srdce vyvoleného, povzbuzoval její členy, aby se přestěhovali na západ a šířili pravé slovo boží až k pobřeží a do pouští. Fresno, Tucson, Eugene a Spokane byla některá ze dvou desítek měst určených jako obzvláště úrodná půda pro Semena spravedlnosti. A tak se manželé usadili v rozvíjející se pobřežní komunitě San Diega v Kalifornii, ráji teplých zim a bílých písečných pláží, a založili si vlastní domácí duchovní řád.

V posledních několika měsících jsem o otcově překotném přechodu z akademika na duchovního přemýšlel víc než za celý svůj život. Co jej vedlo k tak dramatické změně kurzu? A proč jsem se ho nezeptal, když jsem měl ještě příležitost?

Když jsem se přestěhoval do zámoří, Edmund Hale byl po smrti necelý rok.

Jednoho zamračeného rána našli jeho tělo ležet na kamenitě-písečném dně při úpatí útesů Sunset Cliffs s končetinami zkroucenými a tváří nepříliš podobnou té, jak ji lidé znali, protože měl hlavu roztříštěnou o kámen.

„Pravděpodobně nic necítil,“ řekl jeden z policistů.

Pohřeb, bez možnosti posledního rozloučení u otevřené rakve, přilákal početné publikum. Noví i dávno zapomenutí věřící se hrnuli, aby mu vzdali úctu – spíše kvůli mé matce než svému faráři. Vera si získala soucit tím, že jim řekla, že otcova smrt byla nehoda. Že se Ed procházel po stezce, jako to ráno většinou dělával. Možná se naklonil přes lano, aby viděl, jak se o úpatí útesu lámou vlny, nebo zakopl o prohlubeň v zemi a ztratil rovnováhu. Následoval pád, který nedokázal nijak ovlivnit. Výkřik, který nikdo neslyšel, protože tam nikdo nebyl.

O vzkazu lidem neřekla.

Objevil jsem ho až já v jeho pracovně, napsaný rukou na potrhaném listu papíru, v den, kdy našli jeho tělo.

Byl adresován „mému synovi“, což mohl být klidně můj bratr Nathaniel, ale vnitřně jsem věděl, že ho adresoval mně.

Jestliže čteš tento dopis, mám za sebou cestu z jednoho utrpení do druhého. Zůstal jsem na této zemi tak dlouho, jak jsem jen mohl - ale jak jednoho dne pochopíš, zvítězit muselo jedno, nebo druhé pokušení. Synu, teď poslouchej, protože nic není důležitější: před mnoha lety jsem byl nucen učinit volbu - volbu, která mě nikdy nepřestala pronásledovat. Stíhala mě od skotské vrchoviny, přivedla mě až na samý okraj bláznovství. Jak rád bych se vrátil zpátky a rozvázal okovy svého života - objevil v té zemi část sebe sama, o které jsem nevěděl, že existuje, a neutíkal před ní, ale přivítal ji jako starého přítele. Pro mě už je pozdě, ale ty máš stále ještě čas.

Modlím se, abys prošel těsnou branou.

Četl jsem ten dopis tolikrát, až jsem ho uměl téměř nazpaměť, ale přesto mi zůstával záhadou. Domníval jsem se, že „těsná brána“ je odkaz na Matoušovo evangelium a první knihu Nového zákona, ale co to bylo za volbu, kterou musel otec učinit? Co se za těch pár měsíců v zahraničí stalo, že se jeho pohled na sebe sama tak zásadně změnil? Mělo to něco společného s jeho rozhodnutím zanechat studií a zahodit budoucnost váženého profesora kvůli životu v obýváku a domácímu vězení?

Jistě jsem věděl jen to, že ať už se rozhodl jakkoli, zabilo ho to. Přivedlo ho to na pokraj bláznovství, jak napsal. Až na okraj onoho útesu, o tom jsem nepochyboval.

Možná se nikdy nedozvím, jestli by můj otec dnes ještě žil, kdyby dokončil studium ve Skotsku. Ale byl jsem si jistý, že jen tady a nikde jinde mohu žít život, který on žít nemohl. Jen ve Skotsku jsem se mohl stát mužem, jakým se on nikdy stát nedokázal.

Zůstal bych tu navždy, jen kdyby mi to dovolili. Bohužel se to s každým dalším dnem zdálo být stále nepravděpodobnější. Než bych si mohl prodloužit vízum, musel bych nejprve přesvědčit britskou vládu, že mám dostatek prostředků, abych mohl v zemi zůstat bez státní pomoci. Do července příštího roku bych musel mít našetřeno přes dvanáct tisíc liber – což není vzhledem k tomu, že platy v této zemi hraničí s výdělky zemí třetího světa, vůbec snadný úkol. Pro začátek jsem si zajistil práci asistenta pro vysokoškolský kurz angličtiny. Kdybych si našel jinou práci a rozumně hospodařil se studentskými půjčkami, mohl bych si našetřit dost peněz, abych se udržel ve Skotsku několik dalších let.

Když jsem si vzpomněl na práci spisovatele – a na nepořádek, který jsem v ní nadělal, v břiše jsem jako žlučníkový kámen pocítil provinilou úzkost.

Měl jsem ohledně D.B. špatný pocit. Co když jsem se mýlil? Co když můj náhlý odchod předchozího večera nebyl nic víc než chvilkový výpadek rozumu, reakce mého ještěřího mozku na smyšlenou hrozbu? Teď budu muset vzít, co se namane. Možná práci v hospodě nebo v obchodě. Bylo těžké představit si, že by můj otec odmítl potenciálně lukrativní smlouvu na psaní, aby místo toho zásoboval regály nebo tahal půllitry.

Moje bolavé ruce se už chystaly vypovědět službu, přešel jsem proto k nedalekému stolu a odhodil knihy. Vylovil jsem telefon, narychlo vyťukal e-mail a stiskl tlačítko odeslat, přičemž jsem si až příliš pozdě uvědomil, že se mnou automatická oprava vymetla. Místo Omlouvám se za včerejší noc se odeslalo Omlouvám se za dámskou společnost. Následovala slova Stále mám o tu práci zájem. Můžeme se sejít?

Zaklel jsem a nenáviděl se.

Jestli ještě existovala nějaká šance, že tu zakázku zachráním, tak teď jsem to celé doopravdy podělal; kdo by si chtěl najmout k napsání knihy člověka, který nedokáže napsat bezchybně ani jedinou větu?

Pak mi zazvonil telefon.

D.B. mi odpověděl, nejspíš aby mě poslal do háje. Přesto jsem zprávu otevřel.

Jestli tu práci stále chcete, setkáme se zítra.

Ďáblův advokát 17.00

Nemohl jsem tomu uvěřit. Dával mi druhou šanci!

Chystal jsem se mu odpovědět, když bez varování zhasla stropní světla a celé patro se ponořilo do tmy.

„Haló?“ zavolal jsem.

Nikdo neodpovídal.

„Jsem pořád tady,“ zkusil jsem to znovu.

Ticho přetrvávalo, a přesto mi smysly napovídaly, že nejsem sám. Když jsem se zaposlouchal, slyšel jsem zvuky podobné tichému pohybu. Jak si mé oči snažily zvyknout, vynořovaly se ve tmě tvary, siluety zasazené do černočerné tmy. Posvítil jsem si baterkou na telefonu, ale její záře osvětlila sotva metr prostoru. V dálce, mimo dosah světla, něco bylo. Vysoká postava, téměř lidská. Jako člověk. Muž celý v černém.

Zapotácel jsem se a ustoupil dozadu, srdce mi bušilo v hrudi–

Světla se znovu rozsvítila a vrátila podlaze dřívější šeď. Můj ústup spustil senzory pohybu. Postava, kterou jsem tušil před sebou, byl počítač postavený na vysokém pultu.

S úlevou jsem zjistil, že jsem sám. Sebral jsem své knihy a odešel.

Poznámka editorky

Ukázka B

Během svého pobytu ve Věznici Jejího Veličenstva v Edinburghu se Hale pravidelně setkával s Kathleen Prichardovou, poradkyní pro duševní zdraví Národní zdravotní služby. Ačkoli paní Prichardová odmítla tyto interakce komentovat, její rozsáhlé poznámky k případům, k nimž mi byl rozhodnutím komisařky Brownové umožněn přístup, se ukázaly být pro můj výzkum neocenitelné. Níže uvádím první z těchto poučných výňatků.

18. srpna 2017

Po bezúspěšných týdnech pacient konečně dělá pokroky – už se nevyhýbá očnímu kontaktu a odpovídá krátkými, povrchními větami. Domnívám se, že je to díky zrušení funkce dohlížejícího úředníka na našich sezeních. Na dnešním odpoledním sezení se pacient zdál být v pohodě a dokonce se zapojil do lehké konverzace – uvádí, že dobře spí, jí, čte a píše. Psychický stav se zdá být stabilní. Na rozdíl od většiny vězňů mu samotka prospívá. Přesto, pokud se pacientův stav nezmění, nevidím důvod, proč by se nemohl připojit k ostatním.

5. září 2017

Ačkoli naše rozhovory zůstávají povrchní, pacient je týden od týdne stále přívětivější a zdá se, že se dobře přizpůsobil životu mimo samotku. Při dnešním sezení dlouze hovořil o ostatních vězních i o několika členech vězeňského personálu. Jeho komentáře, střídavě sarkastické a jízlivé, naznačují svérázný osobní postoj – není člověka, kterého by nepovažoval za vhodného nějakým způsobem zesměšnit nebo zkritizovat. Kritická povaha je pravděpodobně obranným mechanismem před jeho vlastní sebekritikou. Poté, co se pacient horlivě zapojil do krátkého písemného cvičení, odmítl přečíst, co napsal, nebo dokonce odevzdat úkol, pokud nejprve nedostal možnost ho poupravit. Když odcházel, požádal mě, abych mu slíbila, že si ho nepřečtu. Mé odmítnutí u něj vyvolalo velké zděšení. Rychlý pohled na úkol však znamenal odhalení jednoho z nejvýmluvnějších příkladů vězeňských písemných cvičení, s jakým jsem se dosud setkala. Navzdory jeho vlastnímu pocitu nadřazenosti se zdá, že pacient trpí intenzivním a neopodstatněným strachem z odsouzení, který hraničí s fobií. Je to důsledek jeho veřejného soudního líčení, nebo příčina sahá ještě dál? Pokusím se to zjistit na příštích sezeních.

Zatřetí

AŽ DO TÉTO CHVÍLE jsem odkládal průzkum Královské míle. Neochvějné nadšení, kterým ji lidé zahrnovali, ve mně vyvolávalo odpor a nedůvěru; představoval jsem si ulici jako okoralý skanzen pěších prohlídek, náboženských památek a zašlých pamětních desek. K mé úlevě bylo těch pár uliček táhnoucích se vzhůru k Edinburskému hradu stejně komerčních a nepřirozených jako Disneyland. Byly lemovány obchůdky s předraženou whisky, amerikanizovanými řetězci restaurací a obchody se suvenýry s pitomými názvy jako Píchající bodlák, které nabízely identické figurky Nessie a masovou produkci tartanu. Dav se shromáždil kolem ženy v čepici a s huňatými rukávy, která lidem vyprávěla strašidelný příběh o vraždě. Před Starbucksem stál muž v oděvu horala a dusil vzduch kakofonií, kterou vyluzovaly jeho dudy.

To bylo srdce edinburského Starého Města.

Malý bar, do kterého jsem byl pozván, byl zastrčený v úzké uličce u Královské míle. Vchod do uličky byl tak nenápadný, že ho člověk musel skoro hledat, aby ho nepřehlédl – byl to vlastně jen malý temný obdélník mezi obchodem s doutníky a trafikou. Stejně jako u všech uliček vystupujících z High Street, i tady se na zdi nad otvorem vyjímala úzká černá cedule. Velká mosazná písmena hlásala: ADVOKÁT JE BLÍZKO.

Když jsem procházel tunelem a scházel úzkou stupňovitou uličkou a v dálce se jako mučicí nástroj tyčily černé věže Scottova památníku, začal jsem zpochybňovat své rozhodnutí vrátit se za D.B. Celé odpoledne mě trápily nejasné obavy a představy nebezpečí, pocity, které jsem si nedokázal rozumně vysvětlit. Možná to bylo jen nešťastným názvem místa našeho setkání. I jako nevěřícímu mi při pomyšlení na Ďáblova advokáta běhal mráz po zádech.

Ale nutně jsem potřeboval peníze, zejména pokud jsem se chtěl pokusit o doktorát.

Byla to ambice, kterou jsem si pěstoval většinu života. Na konci bakalářského studia mě od tohoto směru dočasně odklonily osobní problémy, ale to se po otcově smrti změnilo. Najednou jsem měl opět jasný cíl a rozvinul se přede mnou jako cesta. Jako doktor Hale, uznávaný profesor skotské literatury a autor mnoha oceněných knih, bych konečně našel to, co jsem celý život hledal.

V polovině cesty se ze stínu jako temné překvapení vynořil Ďáblův advokát. Představoval jsem si malou zaprášenou díru ve zdi, ale bar byl moderní a industriální, s velkým klenutým oknem a černými dveřmi jako od stodoly, které vedly do místnosti s vysokým stropem z trámů a fošen. Stěny z odhaleného kamene a cihel odrážely štěbetání návštěvníků převážně středního věku. U baru s ocelovou povrchovou deskou seděla dvojice mladých mužů. Oba byli vysocí a statní a měli plnovous. Zpod vyhrnutých rukávů se jim po chlupatých předloktích až k prstům táhlo tetování.

Po D.B. nebylo nikde ani stopy.

Nahoře u schodiště jsem objevil rušné mezipatro, které bylo plné rustikálních stolů a směsice nesourodých židlí. Očima jsem prozkoumal místnost a v boxu u zdi spatřil svého budoucího zaměstnavatele, jak popíjí jantarovou tekutinu ze sklenice bez stopky a ve tvaru tulipánu. Nevšímal si mě, oči měl upřené na pár na druhé straně místnosti. Nebylo pochyb proč: jejich výrazy a gesta naznačovaly, že se schyluje k hádce.

Když jsem se přiblížil k D.B., zaslechl jsem, jak žena tiše syčí. Její partner bez varování přejel rukou po stole. Večeře jí s rachotem dopadla na podlahu u mých nohou.

Nastalo ticho, protože se celá místnost otočila a přenesla na mě část rozpaků tohoto páru.

„Děláš si kurva srandu?“ vyčetla mu napůl šeptem žena a její hlas zněl poníženě. Uskočil jsem jí z cesty, protože se kolem mě prodrala a spěchala dolů po schodech. Její společník téměř omámeně, jako by se probral z nějakého tranzu, vypil pivo a vstal ze židle.

„Dokud jste se neobjevil, tak byli v pohodě,“ zamumlal D.B., když jsem vklouzl naproti němu do boxu. Stále jsem byl trochu rozhozený. „Dávám vám to za vinu.“

„Jasně.“ Dutě jsem se zasmál a nevěděl, co říct.

Pokynul servírce, aby přinesla další rundu whisky.

Pak přesunul pozornost ke mně. „Myslím, že už sé mě nebojíte.“

„Bát se vás?“ Podle jeho výrazu jsem poznal, že nemá smysl zapírat. „Aha, vy myslíte ten večer. Promiňte, neměl jsem tak utíkat. Měl jsem pocit, že mě někdo sleduje.“

Barem se rozezněl smích. Nepatřil však D.B. O pár stolů dál večeřel dvanáctiletý nebo třináctiletý chlapec se svým tátou. Zdálo se, že na mě – na nás – zírá pohledem oscilujícím mezi pobavením a znechucením.

„No nic.“ Když jsem se otočil zpátky k D.B., utkvěl jsem pohledem na chlapci. „Díky, že jste mi dal ještě jednu šanci. Už se nemůžu dočkat, až se o vaší knize dozvím víc.“

Jak mě tak pozoroval, nemohl jsem si nevšimnout jeho očí: tmavě šedé duhovky byly poseté zlatými uhlíky. Ve slabém světle restaurace zářily.

„Promiňte,“ řekl jsem. „Ještě jsem se nezeptal. Říkáte si D.B., nebo vás mám oslovovat–“

„Říkejte mi jak chcete.“

Zarazil jsem se. „Dobrá.“

Zasmál se, pobavený sám sebou. „Donald Blackburn. Zkrátka Donny.“

Donny. To jméno se k němu nehodilo. Bylo příliš plebejské, příliš známé jako jméno moderátora nějaké show nebo prodejce ojetých aut. Na druhé straně, kdo by řekl, že jím není?

„Co vlastně děláte, Donny?“ zeptal jsem se.

Donny byl ušetřen nutnosti odpovídat, protože se vrátila servírka s našimi drinky.

Pak pozvedl sklenku a držel ji ve vzduchu, dokud jsem se nepřidal. „Sl\‘ainte.“

„Sl-slanja.“

Tekutina mi pozlatila hrdlo zlatavým ohněm.

Pak mě něco trefilo do spánku.

Zrovna když jsem se tam podíval, jakýsi chlapec sebral z talíře druhý hranolek a hodil jej po mně. Minul mě a odrazil se od zdi za D.B.

„Co to–?“ Raději jsem se zarazil, abych nenadával.

Několik hostů se na mě podívalo. Proč na mě tak zírají? pomyslel jsem si. To ten kluk dělá výtržnosti.

„Ésli chcete, aby přéstal, přinuťte ho.“

Otočil jsem se k D.B. „Promiňte?“

„Řékl jsem, ať ho přinutíte toho nechat.“

Další hranolek se odrazil od okraje stolu na podlahu. Zdálo se, že nás teď to dítě natáčí na telefon, zatímco se jeho otec dál futruje zvěřinou a zjevně si neuvědomuje, jakou spoušť jeho syn působí.

„Promiňte,“ zavolal jsem na toho muže a současně se vyhnul dalšímu bramborovému projektilu. Na židli už jsem seděl jenom napůl a cloumal mnou adrenalin. „Promiňte, pane.“

Aniž by dal najevo, že mě slyšel, natáhl se přes stůl a vytrhl synovi telefon z ruky. Myslel jsem, že mu domluví, ale se stejně nepřítomným výrazem, jaký měl muž, který své přítelkyni hodil na zem večeři, telefon zkrátka upustil a rozšlápl.

Jídelna podruhé na okamžik ztichla. Chlapec se na otce zadíval prázdnýma očima a pak se schoulil.

Co se to tu děje?

Jako by mě D.B. slyšel. „Říkal jsém vám to,“ pronesl se svým typickým přízvukem. „To děláte vý.“

Přivolal rukou servírku, která šla po schodech. Zatímco se vyptával na dnešní speciality, všiml jsem si, že ostatní hosté na mě stále pokukují a ve tvářích se jim zračí rozladění. Proč se dívají na mě? Servírka odešla i s našimi jídelními lístky. D.B. objednal pro nás oba. Fajn – chtěl jsem to mít co nejrychleji za sebou.

„Na co se mě chcete zeptat?“ optal jsem se ho.

Ze začátku jsme si povídali víceméně o knihách. Nejprve jsme probrali mé vzdělání: bakalářský titul z angličtiny na Kalifornské univerzitě v San Diegu („Summa cum laude,“ dodal jsem. „To je nejvyšší ocenění, jaké můžete získat„). Pak přišla řeč na moji profesní historii: něco málo přes rok jsem pomáhal zahraničním studentům psát přijímací eseje na vysokou školu a zkusil si několik prací na volné noze, ale bez psaní pro oficiálně jiného autora jako takového. Nakonec mě vyzkoušel ze znalostí skotské literatury a já prošel prvním testem, při němž jsem rozebíral roli náboženství a pohlaví v díle Thrawn Janet od Roberta Louise Stevensona, přestože jsem věděl, že o něm pravděpodobně nikdy neslyšel. Nechtěl jsem ho zahltit svými znalostmi. Přesto mě tenhle společenský zdvořilostní tanec přestával bavit.

„Tak k té knize,“ zkusil jsem změnit téma.

„Ke knize se dostáneme.“

Pak mi položil otázku, která mě pronásleduje dodnes.

„Řékněte mi: co víte o Ďáblu?“

Na hrudi jsem pocítil nepříjemnou tíseň. „No...“ Sáhl jsem po sklenici a napil se. „Asi víc než většina ostatních.“

V očích se mu rozzářily zlaté jiskřičky; poslouchal.

Vysvětlil jsem mu, že Ďábel, nebo spíše Protivník, jak jsem ho znal lépe, byl zvláštním objektem zájmu mého otce. Že Edmund Hale byl před svou smrtí vynikajícím teologem a známým reverendem církve Srdce vyvoleného, netrinitářského duchovního řádu, jemuž zasvětili život moji rodiče. Co si pamatuji, dvakrát týdně otec vedl v obývacím pokoji našeho domu soukromou bohoslužbu – což se v církvi oficiálně nazývalo družbou.

Tyto lekce byly možná určující zkušeností mého života, základem, na kterém bylo postaveno vše ostatní – to dobré i špatné. Každou středu večer a v neděli dopoledne mluvil otec pro dvanáct nebo patnáct posluchačů s takovou vervou a výmluvností, že by se vyrovnal mnoha politikům. Jeho učení byla hotová symfonická mistrovská díla teologického myšlení, podložená jeho originálním výzkumem a povznesená jeho sugestivní prózou. Kdyby patřil k nějaké větší církvi, není pochyb o tom, že by mohl vést jednu z nejslavnějších kazatelen v Americe. Místo toho v čele místnosti vedl své učení z vrzavého křesla s opěradlem. Jeho oddanost Srdci vyvoleného byla železně neochvějná.

Odmítal se podbízet nebo kompromitovat církevní poselství, že všichni lidé se rodí s hříšnou přirozeností a ospravedlnění lze dosáhnout pouze poznáním svého niterného zla a jeho hlasitým přiznáním. Aneb jak napsal v předmluvě ke své třetí knize Božské osvobození: Průvodce věřícího ke zpovědi: „Nevyřčený hřích je největším zdrojem utrpení člověka a tím, co ho vyjímá ze spásy milostí. Je to nemoc ničivější než jakýkoli tělesný neduh, která tráví duši a zamořuje nositele svým štiplavým, hnilobným zápachem – zápachem, který je Protivníkovi známý stejně jako žralokovi pach krve.“

Protivník byl v řečnických projevech mého otce zmiňován často. Nejen jako postava z biblického příběhu nebo bezzubá metafora zla, ale také jako fyzická bytost zhmotněná na Zemi, měňavec, který na sebe může vzít jakoukoli podobu a mluvit jakýmkoli jazykem. Učili nás, abychom se ho báli nade vše, abychom zůstali ostražití před jeho podvody. Kroužil ve stínech otcova učení jako vlk, který má chuť zhřešit. Podle jeho učení nebyl Protivník prvotní příčinou lidské špatnosti, ale jejím věrným průvodcem. Tam, kde byla marnivost, sexuální zvrácenost, chamtivost, tam se objevoval a prostřednictvím lákadel a podvodů vedl člověka k pokušení jednat. Pro mého otce byla hříšnost předpokladem lidství, vrozenou nemocí srdce, která srazí k zemi všechny kromě těch nejodolnějších z nás. Předpovídal, že naše odsouzení je předem dané.