Liane Moriarty

Manželovo tajemství

Liane Moriarty

Manželovo tajemství

THE HUSBAND’S SECRET

Copyright © Liane Moriarty, 2013

All rights reserved

Translation © 2014 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-5325-0

Obsah

- Pondělí

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- 6. dubna 1984

- Úterý

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- 17. dubna 1984

- Středa

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- 6. dubna 1984

- Čtvrtek

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Kapitola třicátá šestá

- Kapitola třicátá sedmá

- Kapitola třicátá osmá

- Kapitola třicátá devátá

- Kapitola čtyřicátá

- Kapitola čtyřicátá první

- Kapitola čtyřicátá druhá

- 6. dubna 1984

- Velký pátek

- Kapitola čtyřicátá třetí

- Kapitola čtyřicátá čtvrtá

- Kapitola čtyřicátá pátá

- Kapitola čtyřicátá šestá

- Kapitola čtyřicátá sedmá

- Kapitola čtyřicátá osmá

- Bílá sobota

- Kapitola čtyřicátá devátá

- Kapitola padesátá

- Kapitola padesátá první

- Kapitola padesátá druhá

- Kapitola padesátá třetí

- Velikonoční neděle

- Kapitola padesátá čtvrtá

- Kapitola padesátá pátá

- Kapitola padesátá šestá

- Epilog

- Poděkování

Adamovi, Georgi a Anně.

A taky Amelii.

Chybovati jest lidské, odpouštěti božské.

Alexander Pope

Chudinka nebohá, tahle Pandora. Zeus ji pošle vdát se za Epiméthea, muže, kterého nikdy v životě neviděla a který zrovna moc rozumu nepobral, a dá jí s sebou záhadnou zavřenou nádobu. Nikdo k té nádobě neřekne Pandoře ani slovo. Nikdo jí neřekne, aby ji neotvírala. Samozřejmě že ji otevře. Co jiného by měla udělat? Jak mohla tušit, že z ní vypění všechna ta strašlivá hoře, která budou už navěky sužovat lidstvo, a že jediné, co zbude v nádobě, bude naděje? Proč na ní nebyla viněta s varováním?

A pak na to každý: Tedy Pandoro, copak nemáš žádnou vůli? Přece ti říkali, že tu skříňku nemáš otvírat, ty jedna slídilko. Typická ženská s tou vaší neukojitelnou zvědavostí. Jen se podívej, co jsi udělala! Přitom to zaprvé nebyla žádná skříňka, ale nádoba, a zadruhé – kolikrát to bude muset opakovat – nikdo neřekl ani slovo o tom, že ji nemá otvírat.

Pondělí

Kapitola první

ZA VŠECHNO MOHLA BERLÍNSKÁ ZEĎ

Nebýt Berlínské zdi, Cecilia by ten dopis v životě nenašla a pak by tu takhle neseděla u kuchyňského stolu a nepřesvědčovala se, že ho nesmí otevřít.

Byla to šedá obálka, pokrytá jemnou vrstvou prachu. Na přední straně stála slova napsaná rozskřípanou modrou propiskou a rukopisem, který jí byl stejně důvěrně známý jako její vlastní. Obrátila ji na druhou stranu. Byla zalepená žlutou lepicí páskou. Ze kdy to je? Připadala jí stará, jako z doby před mnoha lety, ale neměla jak se o tom ujistit.

Neotevře ji. Je naprosto jasné, že ji nemá otvírat. Cecilia byla nejrozhodnějším člověkem, jakého znala, a už se rozhodla, že ten dopis neotevře, takže nebylo co řešit.

Jenže, upřímně, kdyby ho otevřela, v čem by byl problém? Jakákoli jiná žena by to udělala bez váhání. Představila si všechny svoje kamarádky a jak by reagovaly, kdyby jim teď hned zavolala a zeptala se na jejich názor.

Miriam Openheimerová: Jasně. Otevři ho.

Erica Edgecliffová: Děláš si srandu? Okamžitě ho otevři.

Laura Marksová: Ano, máš ho otevřít a pak mi ho musíš nahlas přečíst.

Sarah Sacksová: Nemělo smysl ptát se Sarah, protože ta není schopná žádného rozhodnutí. Když se jí Cecilia zeptá, jestli si dá čaj, nebo kafe, sedí celou minutu se zkrabatělým čelem a trápí se nad výhodami a nevýhodami obou nápojů, až konečně prohlásí: „Kávu! Ne, počkej, čaj!“ Kdyby měla rozhodnout něco takového, zavařil by se jí mozek.

Mahalia Ramachandranová: V žádném případě. Nebylo by to vůči tvému muži ohleduplné. Nesmíš ho otevřít. Mahalia si je s těma svýma obrovskýma hnědýma, káravýma očima občas sama sebou trochu příliš jistá.

Cecilia nechala dopis ležet na kuchyňském stole a šla postavit na čaj.

Čert vem Berlínskou zeď a celou tu studenou válku i kohokoli, kdo tam zrovna seděl v tom devadesátém čtvrtém, nebo kdy to vlastně bylo, a přemítal, co si počít s nevděčnými Němci; až ten chlápek najednou luskne prsty a prohlásí: „U Joviše, už to mám! Postavíme velkou pitomou zeď a ty hlupáky budeme držet za ní!“

I když přitom nejspíš nemluvil jako britský praporčík.

Esther by věděla, kdo přišel s myšlenkou Berlínské zdi jako první. Nejspíš by znala i datum jeho narození. Byl to určitě muž. Jenom muž dokáže přijít s něčím tak bezcitným; dokonale stupidním a zároveň krutě efektivním.

Není to od ní sexistické?

Nalila vodu do konvice, zapnula ji a papírovou utěrkou setřela kapky v dřezu, aby se zase leskl.

Jedna ze školních maminek, která měla tři syny téměř ve stejném věku jako Cecilia tři dcery, minulý týden těsně před zahájením schůze výboru pro pořádání slavností o nějaké její poznámce prohlásila, že je „drobet sexistická“. Cecilia si nemohla vzpomenout, co to vlastně řekla, ale určitě to myslela jako vtip. A vůbec, copak ženy nemají nárok chovat se sexisticky přinejmenším dalších dva tisíce let, dokud nevyrovnají skóre?

Možná se přece jen chová sexisticky.

Voda v konvici vřela. Zavířila v ní sáčkem Earl Greye a pozorovala, jak se černé kudrlinky rozpouštějí jako inkoust. Na světě jsou horší věci než sexistické chování. Například lidé, kteří při vyslovení výrazu „drobet“ k sobě tisknou palec a ukazováček.

Podívala se na čaj a vzdychla. Právě teď by přišla vhod sklenka vína, jenže alkohol si odepřela kvůli postní době. Schovávala si láhev drahého shirazu s tím, že ji otevře o Velikonoční neděli, až přijde na oběd pětatřicet dospělých a dvacet tři dětí, takže ji rozhodně bude potřebovat. I když byla v pořádání hostin samozřejmě zběhlá. Vařila o Vánocích, Velikonocích, na Den matek i ke Dni otců. John-Paul měl pět mladších bratrů, všechny ženaté a s dětmi. Hotový dav lidí. Klíčem bylo plánování. Důkladné plánování.

Vzala si čaj a odnesla si ho ke stolu. Proč se musela vzdát zrovna vína? Polly měla víc rozumu. Oželela jahodový džem. Cecilia si nikdy nevšimla, že by Polly jevila skutečný zájem o jahodový džem, ačkoli teď ji pochopitelně každou chvilku přistihla, jak stojí u otevřené ledničky a toužebně na něj zírá. Zakázané ovoce nejvíc chutná.

„Esther!“ zvolala.

Esther sledovala se svými sestrami ve vedlejší místnosti pořad o hubnutí. Dělily se přitom o obrovský sáček solených, octových chipsů, který zbyl z barbecue u příležitosti státního svátku Austrálie před několika měsíci. Cecilia netušila, proč její tři štíhlé dcery tolik baví pozorovat, jak se lidé s nadváhou potí, brečí a hladoví. Nezdálo se, že by je to přimělo osvojit si zdravější stravovací návyky. Šla by tam a sáček chipsů jim zabavila, jenže k večeři všechny bez řečí snědly lososa s vařenou brokolicí, a navíc neměla sílu se hádat.

Slyšela z televize halekat nějaký hlas: „Nic není zadarmo!“

Na tom názoru nebylo v podstatě nic špatného. A těžko by se našel někdo, kdo by si toho byl vědom víc než Cecilia. Přesto se jí nelíbil výraz mírného odporu, který se jim usadil v hladkých, mladičkých tvářích. Neustále si dává takový pozor, aby se před svými dcerami nevyjadřovala negativně o lidském těle, přestože se totéž nedá říct o jejích přítelkyních. Není to tak dávno, co Miriam Openheimerová prohlásila, dost hlasitě na to, aby to slyšely všechny vnímavé dcery: „Bože, jen se podívejte na to břicho!“ A stiskla si kůži mezi prsty, jako by to bylo něco odporného. To se ti podařilo, Miriam, jako kdyby naše dcery už tak nedostávaly denně stovky instrukcí, že mají svoje tělo nesnášet.

Ačkoli Miriam se vážně dělá pupek.

„Esther!“ zavolala ještě jednou.

„Co je?“ křikla v odpověď Esther trpělivým, naučeným tónem. Cecilia měla podezření, že ji nevědomky napodobuje.

„Čí to byl nápad, postavit Berlínskou zeď?“

„No, téměř určitě to byl Nikita Chruščov,“ odpověděla Esther okamžitě. Na vyslovení exoticky znějícího jména si přitom dala obzvlášť záležet a doplnila to svou vlastní, podivnou interpretací ruského přízvuku. „Byl něco jako ministerský předseda Ruska, až na to, že byl premiér. Je ale možné, že…“

Její sestry okamžitě zareagovaly s jim vlastní dokonalou zdvořilostí.

„Esther, zmlkni!“

„Esther! Neslyším televizi!“

„Díky, zlato!“ Cecilia upíjela čaj a představovala si, jak se vrací v čase, aby toho Chruščova srovnala.

Ne, pane Chruščove, nemůžete mít zeď. Nedokážete tím, že komunismus funguje. Tohle vám rozhodně nevyjde. Podívejte, já vím, že kapitalismus nemá řešení na všechno. Můžu vám ukázat výpis ze své kreditní karty. Ale potřebuju, abyste zase začal používat mozek.

A pak by Cecilia o padesát let později nenašla ten dopis, který u ní vyvolával takovou… jak to jen říct?

Nesoustředěnost. To bylo ono.

Na soustředění si potrpěla. Byla hrdá na svou schopnost se soustředit. Její každodenní život sestával ze stovek maličkých dílků – „koupit koriandr“, „dát Isabel ostříhat“, „kdo vezme Polly ve čtvrtek na balet, až půjdu s Esther na logopedii?“ – jako jedna z těch obřích skládaček puzzle, které Isabel kdysi sestavovala celé hodiny. A přestože Cecilia neměla na skládání dost trpělivosti, věděla přesně, kam zapadne každý drobný detail jejího života a kde je třeba nechat místo na další.

No dobrá, život, jaký vede, není nijak zvláštní ani působivý. Byla matkou školaček a na půl úvazku prodávala nádobí Tupperware; nebyla žádná herečka, pojišťovačka ani… básnířka žijící ve Vermontu. (Cecilia nedávno zjistila, že z Liz Broganové, spolužačky ze střední školy, se stala cenami ověnčená básnířka bydlící ve Vermontu. Liz, která jedla drožďové sýrové sendviče a v jednom kuse ztrácela jízdenky na autobus. Cecilia musela vynaložit veškerou sílu svého charakteru, aby ji to neštvalo. Ne že by chtěla psát básně. Ale stejně. Člověk by si myslel, že pokud má někdo vést obyčejný život, pak je to Liz Broganová.) Jistě, Cecilia nikdy o nic jiného než obyčejnost neusilovala. Občas se přistihla, jak si říká: Tady mě máte, typickou maloměšťáckou mámu, jako by ji někdo obviňoval, že ze sebe dělá něco jiného, že se nad někoho povyšuje.

Jiné matky si stěžovaly, že jsou zavalené starostmi, že se nedokážou soustředit na jednu věc, a přitom pokaždé dodávaly: „Jak ty to všechno zvládáš?“ A Cecilia nevěděla, jak na to odpovědět. Nechápala totiž, co jim na tom připadá tak těžké.

Jenže teď se z nějaké příčiny všechno zdálo v ohrožení. Postrádalo to veškerou logiku.

Možná to s tím dopisem nijak nesouvisí. Třeba v tom jsou jen hormony. Podle doktora Arthura bylo možné, že „prochází perimenopauzou“. („To tedy ne!“ odpověděla Cecilia automaticky, jako by reagovala na jemné, žertem míněné škádlení.)

Mohlo by jít o stav neurčité úzkosti, kterou, jak dobře věděla, některé ženy trpí. Jiné ženy. Úzkostliví lidé jí vždycky připadali roztomilí. Rozkošní úzkostliví lidičky jako Sarah Sacksová. Měla chuť je poklepat po té jejich ustarané hlavě.

Kdyby ten dopis otevřela a viděla, že o nic nejde, možná by to pomohlo a všechno by se zase vrátilo do starých kolejí. Jsou tu věci, které musí udělat. Poskládat dva koše prádla. Vyřídit tři urgentní telefonáty. Upéct bezlepkové řezy na zítřejší setkání školní skupiny pro projekt internetových stránek účastníkům s bezlepkovou dietou (konkrétně Janine Davidsonové).

Kromě toho dopisu by se našly i jiné věci, které v ní můžou vyvolávat úzkost.

Například otázka sexu. Měla ji neustále zasutou v koutku mysli.

Zamračila se a přejela si rukama po stranách pasu. Po šikmém svalstvu, jak tomu říká její trenér pilates. Ale no tak, ta záležitost se sexem nic neznamená. Ani na ni doopravdy nemyslela. Myšlenky na ni si zakázala. Rozhodně z toho nic nevyplývá.

Pravdou bylo, že toho rána minulého roku na ni dolehl neurčitý pocit křehkosti, nové poznání, že by o svůj život koriandru a prádla mohla ze dne na den přijít; že se vaše obyčejnost může rozplynout a najednou jste ženou na kolenou, s obličejem obráceným k nebesům, a některé ženy vám běží na pomoc, ale jiné už odvrací hlavu, a ačkoli ta slova nevyřknou, stejně je vycítíte: Nechci, aby se to na mě přeneslo.

Cecilia to měla před očima už potisící: maličkého Spider-Mana v letu. Sama byla jednou z těch žen, které přiběhly. Ovšemže byla; rozrazila dveře auta, přestože moc dobře věděla, že ať udělá cokoli, nic tím nezmění. Nešlo o její školu, čtvrť ani její faru. Žádné z jejích dětí si s tím chlapečkem nikdy nehrálo. Ani Cecilia si v životě nedala kafe s tou ženou na kolenou. Jen náhodou zastavila na světlech na druhé straně křižovatky, když se to stalo. Malý chlapec, asi tak pětiletý, oblečený v kompletním červenomodrém kostýmu Spider-Mana, čekal u silnice a držel se své matky za ruku. Právě probíhal Týden knihy. To proto byl tak nastrojený. Cecilia ho pozorovala a zrovna si říkala: Hmm, ale Spider-Man přece není postava z románu, když bez jakéhokoli zjevného důvodu chlapeček pustil ruku své matky a z obrubníku sestoupil do vozovky. Cecilia zaječela. Později si vzpomněla, že zároveň instinktivně uhodila pěstí na klakson.

Kdyby tou křižovatkou Cecilia projížděla jen o chvíli později, neviděla by to na vlastní oči. Stačilo deset minut a smrt toho chlapečka by pro ni neznamenala nic než další dopravní objížďku. Takhle se z toho stala vzpomínka, kvůli které jí vnoučata nejspíš jednou řeknou: „Babi, nedrž mě tak pevně.“

Malý Spider-Mánek s tím dopisem samozřejmě nijak nesouvisí.

Jen se jí občas připomene, když to nejmíň čeká.

Cecilia cvrnkla do dopisu, až odletěl na druhý konec stolu, a vzala do ruky knihu, kterou si Esther vypůjčila v knihovně: Vzestup a pád Berlínské zdi.

Takže Berlínská zeď. Paráda.

Že se Berlínská zeď stane významnou součástí jejího života, se dozvěděla teprve dnes ráno.

U kuchyňského stolu seděly pouze ona a Esther. John-Paul byl v cizině, v Chicagu, kde měl zůstat až do pátku, a Isabel i Polly ještě spaly.

Za normálních okolností se Cecilia nestačila ráno ani v klidu posadit. Většinou snídala u kuchyňského pultu, kde zároveň připravovala svačiny, procházela si na iPadu objednávky Tupperware, vyndávala nádobí z myčky, psala klientům o večírcích, zkrátka dělala všechno možné, ale tentokrát dostala vzácnou příležitost strávit trochu času jen se svou milovanou, zvláštní prostřední dcerou, a tak se posadila ke svým müsli Bircher, zatímco se Esther posilňovala miskou rýžových křupek, a vyčkávala.

Tomu se naučila u svých dcer. Neříkejte ani slovo. Neklaďte žádné otázky. Dopřejte jim dost času a ony vám nakonec samy povědí, co mají na mysli. Chce to mlčení a trpělivost. Jako při rybaření. (Tak to aspoň slyšela. Cecilia by si radši zatloukala hřebíky do hlavy, než by šla rybařit.)

Mlčení pro ni nebylo přirozené. Cecilia byla upovídaná. „Copak vážně nemůžeš chvíli držet hubu?“ řekl jí jednou její expřítel. Mluvila hodně, zvlášť když byla nervózní. Ten její bývalý ji určitě znervózňoval. Ačkoli taky hodně mluvila, když byla šťastná.

Ale to ráno nic neříkala. Jenom jedla a čekala, a skutečně, Esther začala mluvit.

„Mami,“ pravila svým zastřeným hlasem s přesnou výslovností a sotva patrným šišláním. „Víš o tom, že se někteří lidi dostali přes Berlínskou zeď v horkovzdušném balonu, který si sami vyrobili?“

„Ne, to nevím,“ odpověděla Cecilia, přestože to možná tušila.

Sbohem, Titaniku, vítej, Berlínská zdi, pomyslela si.

Byla by radši, kdyby se jí Esther svěřila se svými pocity, starostmi kvůli škole nebo kamarádům, chtěla vědět něco o sexu, ale kdepak, ona si potřebovala promluvit o Berlínské zdi.

Podobné zájmy, či přesněji posedlosti, Esther projevovala už od tří let. Nejdřív to byli dinosauři. Ovšemže se o dinosaury zajímá spousta dětí, ale Estheřin zájem byl, upřímně řečeno, vyčerpávající a poněkud zvláštní. Nic jiného ji nezajímalo. Kreslila dinosaury, hrála si s dinosaury, oblékala se jako dinosaurus. „Nejsem žádná Esther,“ říkala. „Jsem T-Rex.“ O dinosaurech musela být každá pohádka před spaním. Musel se jich nějak týkat každičký rozhovor. Ještě štěstí, že to bavilo Johna-Paula, protože Cecilia se zhruba po pěti minutách k smrti nudila. (Vždyť vyhynuli! Nemají nám co říct!) John-Paul bral Esther na speciální výlety do muzea. Kupoval jí knihy. Vysedával s ní celé hodiny, zatímco si povídali o býložravcích a masožravcích.

Od té doby se Esther „zajímala“ o všechno možné, od horské dráhy po ropuchu obrovskou. Naposledy o Titanik. Teď v deseti letech už byla dost stará na to, aby sama studovala v knihovně nebo na internetu, a Cecilii šokovalo, kolik dokáže nashromáždit informací. Copak desetileté děti leží v posteli a čtou si knihy o historii, tak těžké a objemné, že je sotva udrží?

„Podporujte to,“ říkali Estheřini učitelé, ale Cecilia si občas dělala starosti. Napadalo ji, jestli Esther není maličko autistická, nebo přinejmenším netrpí nějakou mírnější formou autismu. Když se s podobnými obavami svěřila své matce, přišlo jí to k smíchu. „Vždyť je úplně stejná jako kdysi ty!“ (Což nebyla pravda. S něčím takovým se udržování sbírky panenek Barbie v perfektním stavu rozhodně nedalo srovnávat.)

„Já vlastně kousek Berlínské zdi mám,“ oznámila ráno Esther, protože si na to najednou vzpomněla, a odměnou jí byly jiskřičky zájmu v Estheřiných očích. „Byla jsem v Německu krátce po jejím pádu.“

„Můžu se na něj podívat?“ zeptala se Esther.

„Můžeš si ho nechat, zlatíčko.“

Šperky a oblečení byly pro Isabel a Polly. Pro Esther kousek Berlínské zdi.

Cecilii bylo dvacet let, když se v roce 1990, jen pár měsíců po oznámení o pádu Berlínské zdi vydala s kamarádkou Sarah Sacksovou na šestitýdenní dovolenou po Evropě. (Pověstná nerozhodnost Sarah v kombinaci s Ceciliinou pověstnou rozhodností z nich činily dokonalé společnice na cestách. Nedošlo mezi nimi k jedinému konfliktu.)

Když dorazily do Berlína, viděly, jak se kolem Zdi shromažďují turisté a pomocí klíčů, kamenů, čehokoli, co zrovna mají po ruce, se pokoušejí uštípnout si kousek jako suvenýr. Zeď vypadala jako zdechlina obřího draka, který kdysi terorizoval město, a turisté jako supi oždibující jeho pozůstatky.

Bez potřebných nástrojů bylo prakticky nemožné odlomit pořádný kus, a tak se Cecilia se Sarah rozhodly (totiž Cecilia se rozhodla), že si svoje úlomky koupí od podnikavých domorodců, kteří tu na rozprostřených kobercích prodávali všechno možné. Kapitalismus opravdu triumfoval. Dalo se sehnat cokoli od šedě zbarvených odštěpků velikosti oblázků po obří balvany zdobené nastříkaným graffiti.

Cecilia si už nepamatovala, kolik zaplatila za maličký šedavý kamínek, který podle vzhledu mohl pocházet i z něčí zahrádky. „To taky nejspíš pochází,“ prohlásila Sarah, když se pak večer usadily do vlaku z Berlína, a společně se smály vlastní důvěřivosti, ale aspoň měly pocit, že jsou součástí dějin. Cecilia uložila ten svůj do papírového sáčku, na který napsala MŮJ KUS BERLÍNSKÉ ZDI, a po návratu do Austrálie ho hodila do krabice spolu se všemi dalšími nasbíranými suvenýry: pivními tácky, vlakovými jízdenkami, jídelními lístky, zahraničními mincemi a hotelovými klíči.

Teď ji mrzelo, že Zdi věnovala tak málo pozornosti; že nenafotila víc fotografií a nepochytila vtipy, které by mohla Esther vyprávět. Z onoho výletu do Berlína jí vlastně v paměti nejvíc utkvělo, jak se v nočním klubu líbá s hezkým hnědovlasým německým mladíkem. Neustále vybíral ze svého pití kostky ledu a přejížděl jimi po její páteři, což jí tehdy připadalo neskutečně erotické, ale dnes by to zavrhla jako nehygienické a upatlané.

Jaká škoda že tehdy nebyla takovou tou zvědavou, politicky uvědomělou dívkou, co s místními zapřádá rozhovory o tom, jak se žilo ve stínu Zdi. Takhle své dceři může vyprávět leda tak o líbání a kostkách ledu. Isabel i Polly by si samozřejmě vyprávění o polibcích a kostkách ledu vyslechly moc rády. Nebo aspoň Polly; Isabel už možná přichází do věku, kdy ji představa, jak její matka někoho líbá, spíš děsí.

Cecilia si připsala Najít kus Berlínské zdi pro E. na seznam věcí, které má dneska udělat (bylo na něm už dvacet pět položek a k jejich výčtu používala iPhonovou aplikaci), a zhruba ve dvě hodiny odpoledne se vydala do podkroví s úmyslem se po něm podívat.

Podkroví bylo asi příliš velkolepé slovo pro jejich půdní prostor ke skladování věcí. Lezlo se tam po žebříku, který se stahoval z padacích dveří ve stropě.

Jakmile se Cecilia ocitla nahoře, musela mírně krčit nohy v kolenou, aby se nepraštila do hlavy. John-Paul sem chodit odmítal. Trpěl tak silnou klaustrofobií, že každý den vycházel do šestého patra ke své kanceláři po schodech, jen aby nemusel do výtahu. Trápily ho chudáka pravidelné noční můry, v nichž byl uvězněný v místnosti a kolem něj se stahovaly zdi. „Ty stěny!“ vykřikoval těsně předtím, než se zpocený a s vystrašeným výrazem probudil. „Nezavírali tě jako dítě do skříně?“ vyzvídala jednou Cecilia (před jeho matkou by si to netroufla), ale odpověděl, že určitě ne. „Kdepak, John-Paul v dětství žádné noční můry neměl,“ prohlásila jeho matka, když se jí na to Cecilia zeptala. „Spal výborně. Nedáváš mu pozdě večer příliš těžké jídlo?“ Cecilia si zatím na ty noční můry zvykla.

Podkroví sice bylo malé a stísněné, ale samozřejmě uklizené a uspořádané. Poslední dobou se zdálo, že „spořádanost“ se stává Ceciliinou nejvýraznější vlastností. Jako by byla nějakou menší celebritou a tohle bylo to jediné, čím se proslavila. Bylo zvláštní, jak se povahový rys, na který příbuzní a přátelé nejdřív jen poukazovali a kvůli němuž si ji dobírali, nakonec ustálil natolik, že její život byl najednou mimořádně dobře uspořádaný; jako kdyby bylo mateřství sportem a ona vrcholovou atletkou. Jako by si říkala: Kam až to můžu dotáhnout? Kolik se toho ještě do mého života vejde, aniž bych nad ním ztratila kontrolu?

A proto měli jiní lidé, jako její sestra Bridget, místnosti plné zaprášeného harampádí, kdežto na Ceciliině půdě stály řady zřetelně označených plastových skladovacích přepravek. Jediná část, která nepůsobila moc „ceciliovsky“, byl kout se stohem krabic od bot. Patřily Johnu-Paulovi. Rád uchovával účty každého finančního roku v jiné krabici. Dělal to tak dlouhá léta, ještě předtím než poznal Cecilii. Byl na své krabice od bot velice pyšný, a tak se Cecilia ovládla a neřekla mu, že kartotéka by byla, co se týče využití prostoru, daleko efektivnější.

Díky svým nadepsaným skladovacím přepravkám našla odštěpek Berlínské zdi prakticky okamžitě. Odklopila víko boxu označeného Cecilia: Cesty/Suvenýry. 1985–1990, a tam byl, uložený ve vybledlém hnědém papírovém sáčku. Její vlastní kousek historie. Vytáhla ten úlomek kamene (nebo betonu?) a potěžkala ho v dlani. Byl ještě menší, než si pamatovala. Nevypadal nijak zvlášť působivě, ale doufala, že bude stačit na to, aby ji Esther odměnila jedním z těch svých vzácných, křivých pousmání. Zasloužit si úsměv od Esther nebylo snadné.

Pak si Cecilia povolila drobné rozptýlení (no ovšem, stihne toho každý den spoustu, ale není přece žádný stroj a sem tam nějaký ten čas taky promarní). Probírala se krabicí a musela se pousmát, když na jedné fotce spatřila sebe s německým mladíkem; tím s kostkou ledu. Stejně jako kousek Berlínské zdi nebyl zdaleka tak úchvatný, jak si ho pamatovala. Vtom zazvonila pevná linka a vytrhla ji ze vzpomínek. Cecilia se napřímila tak rychle, že se o strop bolestivě praštila do hlavy. Ty stěny, ty stěny! Zaklela, otočila se na patě a loktem vrazila do stohu krabic Johna-Paula.

Přinejmenším ze tří spadla víka a jejich obsah se vysypal, jako minilavina kancelářských spisů. Další důkaz, že krabice od bot nejsou moc dobrý nápad.

Cecilia znovu zaklela a promnula si hlavu, která ji opravdu bolela. Když se podívala na krabice, viděla, že jsou všechny pro finanční roky z osmdesátých let. Začala do jedné z nich zastrkovat hromádky stvrzenek a přitom pohledem zavadila o svoje vlastní jméno na bílé obchodní obálce.

Vzala ji do rukou a poznala rukopis Johna-Paula.

Stálo tam:

Pro mou ženu Cecilii Fitzpatrickovou

Otevřít jen v případě mé smrti

Rozesmála se nahlas a vzápětí se zarazila, jako kdyby byla na večírku a smála se něčemu, co někdo řekl, ale pak si uvědomila, že to není vtip, že je to míněno úplně vážně.

Přečetla si to ještě jednou – Pro mou ženu Cecilii Fitzpatrickovou – a na kratičký okamžik ucítila horko ve tvářích, jako by se styděla. Za něj, nebo za sebe? Tím si nebyla jistá. Měla pocit, že odhalila něco ostudného, jako by ho přistihla při tom, jak ve sprše masturbuje. (Miriam Openheimerová jednou přistihla Douga při masturbaci ve sprše. Je naprosto příšerné, že o tom ví kdekdo, jenže jakmile se Miriam dostane k druhé sklence šampaňského, tajemství z ní snadno vybublávají. A když už se jednou o něčem dozvíte, není možné přestat vědět.)

Co že tam stojí? Napadlo ji, že obálku otevře teď hned, než si to stačí rozmyslet, jako když si někdy (ale jen občas) honem strčila do úst poslední sušenku nebo kousek čokolády dřív, než by jí v nenasytnosti mohlo zabránit svědomí.

Telefon znovu zazvonil. Neměla u sebe hodinky a najednou jí připadalo, že ztratila pojem o čase.

Naházela zbytek papírů zpátky do jedné krabice a kousek Berlínské zdi spolu s dopisem odnesla dolů.

Sotva slezla z půdy, uchvátil ji a smetl rychle plynoucí tok jejího života. Byla tu velká objednávka Tupperware, kterou musí doručit, bude třeba vyzvednout děvčata ze školy, koupit rybu na dnešní večeři (když byl John-Paul pryč, jedly často ryby, protože on je nesnášel), odpovědět na telefonáty. Volal kněz jejich farnosti, otec Joe, aby jí připomněl, že se zítra bude konat pohřeb sestry Ursuly. Zdálo se, že si dělá starosti s účastí. Cecilia samozřejmě přijde. Odložila záhadný dopis Johna-Paula nahoru na ledničku a chvilku předtím, než se pustily do večeře, dala Esther kousek Berlínské zdi.

„Děkuju.“ Esther s tím kouskem kamene zacházela s dojemnou úctou. „Z které části Zdi vlastně pochází?“

„No, řekla bych, že poměrně blízko hraničního přechodu Charlie,“ prohodila Cecilia s bezstarostnou sebejistotou. Neměla nejmenší tušení.

Mohla bych ti ale říct, že ten kluk s kostkami ledu měl na sobě červené tričko a bílé džíny, a vzal mi do ruky culík, promnul ho v prstech a prohlásil: „Moc hezké.“

„Má to nějakou cenu?“ zeptala se Polly.

„Pochybuju. Jak bys dokázala, že je skutečně z té Zdi?“ poznamenala Isabel. „Vypadá prostě jako kámen.“

„Testem DMA,“ odvětila Polly. To dítě se moc často dívá na televizi.

„Není to DMA, ale DNA a týká se to lidí,“ opravila ji Esther.

„To já přece vím!“ Polly byla rozhořčená od té doby, co přišla na svět a zjistila, že její sestry tam už byly dřív.

„Pak ale proč –“

„Tak, kdo podle vás dostane nejvíc hlasů v dnešním pořadu o hubnutí?“ přerušila je Cecilia, zatímco si v duchu říkala: No jo, ty, co pozoruješ můj život, ať už jsi kdokoli, uznávám, že měním téma z fascinujícího období moderních dějin, na němž by se moje děti mohly něco skutečně naučit, na brakovou televizní show, která jim nic poučného nepřinese, ale udrží v domě mír a mě z toho nebude bolet hlava. Kdyby byl doma John-Paul, nejspíš by téma nezměnila. Byla daleko lepší matkou, když měla publikum.

Děvčata se bavila o Kdo ztratí nejvíc po zbytek večeře a Cecilia předstírala, že ji to zajímá, ačkoli přemýšlela o dopisu položeném nahoře na ledničce. Jakmile bylo sklizeno ze stolu a dcery se do jedné usadily u televize, sundala si ho, aby na něj mohla zírat.

Odložila šálek s čajem a obálku přidržela proti světlu. Musela se přitom sama nad sebou pousmát. Zdálo se, že uvnitř je dopis psaný rukou na linkovaném papíře z bloku, ale nerozluštila z něj ani slovo.

Že by John-Paul zahlédl v televizi, jak vojáci z Afghánistánu píšou dopisy svým rodinám, aby se jim jako zprávy ze záhrobí mohly doručit v případě jejich smrti, a napadlo ho, že by bylo hezké udělat něco podobného?

Jenomže si ho nedokázala představit, jak se do něčeho takového pouští. Bylo to příliš sentimentální.

I když milé. Kdyby zemřel, chtěl, aby se dozvěděly, jak moc je miloval.

… v případě mé smrti. Proč myslel na smrt? Nebyl nemocný? Ale ten dopis vypadal hodně staře a John-Paul je pořád ještě naživu. Navíc byl před pár týdny na prohlídce a doktor Kluger o něm prohlásil, že je „zdravý jako hřebec“. Několik dní poté pohazoval hlavou, ržál a řehtal po domě s Polly, která mu seděla na zádech a máchala kolem hlavy utěrkou jako bičem.

Cecilia se při té vzpomínce usmála a její obavy se rozptýlily. Tak před pár lety John-Paul udělal něco neobvykle sentimentálního a napsal tenhle dopis. No a co. Nebylo to nic, kvůli čemu by měla být tolik vyplašená, a samozřejmě že by ho neměla otvírat, jen aby ukojila svou zvědavost.

Podívala se na hodiny. Bylo skoro osm. Brzy bude volat. Když byl pryč, prakticky každý večer telefonoval touhle dobou.

Dokonce se mu o tom dopisu ani nezmíní. Přivedlo by ho to do rozpaků a není to zrovna vhodný námět na konverzaci po telefonu.

Ale na druhou stranu: jak vlastně měla ten dopis najít, kdyby opravdu umřel? Nemusela ho vůbec objevit! Proč ho nedal jejich právníkovi, Miriaminu manželovi Dougu Openheimerovi? Bylo tak těžké nepředstavovat si ho ve sprše, kdykoli na něj pomyslela. Samozřejmě že to nemělo žádný vliv na jeho schopnosti jako právníka, spíš to něco vypovídalo o Miriaminých schopnostech v ložnici. (Ano, mezi Cecilií a Miriam panovala jistá soutěživost.)

Ovšem za daných okolností nebyla vhodná doba na samolibost ohledně sexu. Nech toho. Přestaň myslet na tu záležitost se sexem.

Ale stejně bylo od Johna-Paula hloupé nedat ten dopis Dougovi. Kdyby zemřel, nejspíš by všechny jeho krabice od bot vyhodila v jednom ze svých uklízecích záchvatů, aniž by se vůbec obtěžovala je projít. Pokud chtěl, aby ten dopis našla, byla šílenost jen tak namátkou ho zastrčit do nějaké krabice.

Proč ho neuložil do složky ke kopiím jejich závětí, životních pojistek a dalších dokumentů?

John-Paul byl jedním z nejchytřejších lidí, jaké znala, pokud nešlo o praktickou stránku života.

„Já vážně nechápu, jak se mohlo stát, že muži vládnou světu,“ říkala zrovna dnes ráno své sestře Bridget poté, co jí vyprávěla, jak John-Paul v Chicagu ztratil klíče od pronajatého auta. Cecilia málem vyletěla z kůže, když uviděla jeho esemesku. Co s tím asi tak mohla udělat? On od ní sice nic nečekal, ale stejně!

Podobné věci se Johnu-Paulovi stávaly. Když byl naposledy v zahraničí, zapomněl notebook v taxíku. Neustále něco ztrácel. Peněženku, telefon, klíče, snubní prsten. Jeho majetek z něj jednoduše odpadával.

„Docela se jim daří něco stavět,“ řekla na to její sestra. „Jako třeba mosty nebo silnici. Dovedeš si vůbec představit, že bys měla postavit přístřeší? Obyčejnou hliněnou chýši?“

„Já bych dokázala postavit chýši,“ odpověděla Cecilia.

„Ty asi ano,“ zaúpěla Bridget, jako by to byl nějaký nedostatek. „Nicméně muži světu nevládnou. Máme ministerskou předsedkyni. A svému světu vládneš ty. Vládneš domácnosti Fitzpatrickových. Vládneš Svaté Anděle. Řídíš svět Tupperware.“

Cecilia byla předsedkyní Sdružení rodičů a přátel školy Svaté Anděly. Byla také jedenáctý nejúspěšnější konzultant Tupperware v Austrálii. Její sestře připadaly obě tyto role nadmíru zábavné.

„Neřídím domácnost Fitzpatrickových,“ namítla Cecilia.

„Ovšemže ne,“ vybuchla smíchy Bridget.

Pravdou bylo, že kdyby umřela Cecilia, domácnost Fitzpatrickových by jednoduše… Už pouhé pomyšlení na to, co by se stalo, bylo nesnesitelné. John-Paul by od ní potřeboval víc než jen dopis. Potřeboval by celou příručku, včetně plánku domu, do něhož by zakreslila, kam dává špinavé prádlo a kde je skříň s čistým povlečením.

Zazvonil telefon a Cecilia ho rychle popadla.

„Nech mě hádat. Naše dcery sledují obtloustlé lidi, že mám pravdu?“ řekl John-Paul. Vždycky se jí moc líbilo, jaký má v telefonu hlas: hluboký, hřejivý a uklidňující. No dobrá, její manžel je beznadějný, ztrácí věci a všude chodí pozdě, ale stará se o svou ženu a dcerky takovým tím staromódním, zodpovědným způsobem – „já jsem muž a tohle je moje práce“. Bridget měla pravdu, Cecilia vládne svému světu, ale vždycky si může být jistá, že kdyby nastala nějaká krize – šílený střelec, záplavy, požár –, John-Paul by byl tím, kdo jim zachrání život. Vrhl by se před kulku, postavil vor, bezpečně by je provezl běsnícím infernem, a jakmile by bylo po všem, předal by vládu Cecilii, poklepal by se po kapsách a řekl: „Neviděl někdo mou peněženku?“

První, co udělala, když viděla umírat maličkého Spider-Mana, bylo, že roztřesenými prsty namačkala číslo a zavolala Johnu-Paulovi.

„Našla jsem ten dopis,“ oznámila mu. Prsty přitom přejížděla po písmu na přední straně obálky. Jakmile zaslechla jeho hlas, věděla, že se ho na to neprodleně zeptá. Jsou svoji patnáct let. Nikdy před sebou neměli žádná tajemství.

„Jaký dopis?“

„Ten od tebe,“ odpověděla. Snažila se, aby to vyznělo lehce, humorně, aby na celou situaci pohlíželi ze správné perspektivy, takže ať už v tom dopise bude cokoli, nic to neznamená, nic se tím nemůže změnit. „Pro mě, abych ho otevřela v případě tvé smrti.“ Nešlo říct slova „v případě tvé smrti“ svému manželovi, aniž by zněl váš hlas divně.

Nastalo ticho. Na okamžik si myslela, že je přerušili, až na to, že v pozadí slyšela vzdálený šum hovoru a nějaké řinčení. Znělo to, jako by volal z restaurace.

Sevřel se jí žaludek.

„Johne-Paule?“

Kapitola druhá

„POKUD JE TO VTIP,“ řekla Tess, „pak není k smíchu.“ Will jí položil ruku na paži. Felicity jí položila ruku na druhou paži. Přidržovali ji z obou stran jako dvě sladěné opěrky na knihy.

„Je nám to moc a moc líto,“ prohlásila Felicity.

„Hrozně líto,“ přizvukoval jí Will, jako kdyby společně zpívali duet.

Seděli kolem velkého kulatého dřevěného stolu, který občas používali na schůzky s klienty, ale nejčastěji na něm jedli pizzu. Will byl v obličeji bledý jako smrt. Tess viděla každičký nepatrný chloupek jeho strniště, v ostrém rozlišení a napřímený jako nějaké miniaturní posečené pole na té jeho otřesně bílé pokožce. Felicity měla na krku tři zřetelné rudé skvrny.

Ty tři skvrny na okamžik zcela upoutaly Tessinu pozornost, jako by z nich mohla vyčíst odpověď. Na Felicitině nově štíhlém krku se vyjímaly jako otisky prstů. Konečně Tess zdvihla pohled a spatřila, že Felicitiny oči – ty její proslule krásné mandlové zelené oči („Ta tlustá holka má tak nádherné oči!“) – jsou zarudlé a vlhké.

„Takže jste si uvědomili,“ pokračovala Tess, „uvědomili jste si, že vy dva–“ Zarazila se. Polkla.

„Chtěli bychom, abys věděla, že se vlastně nic nestalo,“ přerušila ji Felicity.

„My jsme ne–, no víš co,“ dodal Will.

„Vy jste spolu nespali.“ Tess na nich obou viděla, jak jsou na sebe kvůli tomu pyšní, jak málem očekávají, že je za jejich ovládání pochválí.

„To rozhodně ne,“ prohlásil Will.

„Ale chtěli jste,“ řekla Tess. Ta absurdita jí málem přišla k smíchu. „Tohle se mi tady pokoušíte říct? Že se spolu chcete vyspat?“

Určitě se líbali. Což bylo daleko horší, než kdyby se spolu vyspali. Každý dobře ví, že kradený polibek je ta nejerotičtější věc na světě.

Skvrny na Felicitině krku se začaly šířit vzhůru k bradě. Vypadala, jako by měla ulehnout se vzácnou infekční chorobou.

„Je nám to moc líto,“ opakoval Will. „Tolik jsme se snažili – aby k tomu nedošlo.“

„Opravdu,“ potvrdila Felicity. „Představ si, celé měsíce jsme jen –“

„Měsíce? Tohle se táhne celé měsíce?“

„Ve skutečnosti se nic neděje,“ pronesl Will vážně, jako by byl v kostele.

„Něco se tedy určitě děje,“ namítla Tess. „Něco dost zásadního.“ Kdo by to do ní řekl, že dokáže promluvit tak tvrdě? Každé její slovo bylo jako betonový kvádr.

„Promiň,“ řekl Will. „No ovšem – jen jsem myslel – vždyť víš.“

Felicity si přitiskla konečky prstů na čelo a rozplakala se. „Ach, Tess.“

Tess automaticky vylétla ruka, aby ji utěšila. Byly si bližší než sestry. Vždycky to tak lidem říkala. Jejich matky byly dvojčata a Felicity s Tess byly jedináčci, narozené šest měsíců po sobě. Všechno dělaly společně.

Tess jednou praštila nějakého kluka – řádným hákem sevřenou pěstí přímo do brady –, protože Felicity nazval „slůnětem“, což přesně vystihovalo to, jak vypadala po celou školní docházku. Vyrostla v tlustou dospělou, „silnou ženu s hezkým obličejem“. Pila kolu, jako by to byla voda, a nikdy nedržela žádnou dietu, necvičila, ani se svou váhou zřejmě nijak zvlášť netrápila. A pak, zhruba před šesti měsíci, se přihlásila k Hlídačům váhy, přestala pít kolu, začala chodit do posilovny, zhubla o čtyřicet kilo a proměnila se v krasavici. Mimořádnou krasavici. Byla přesně tím typem, jaký hledají do pořadu Kdo ztratí nejvíc: nádherná žena uvězněná v těle tlusté osoby.

Tess měla kvůli ní obrovskou radost. „Třeba teď konečně potká někoho opravdu skvělého,“ řekla Willovi. „Když má víc sebedůvěry.“

Zdálo se, že Felicity někoho opravdu skvělého potkala. Willa. Nejskvělejšího muže, jakého Tess znala. A chtělo to hodně sebedůvěry, ukrást sestřenici manžela.

„Je mi to tak líto, že bych nejradši umřela,“ vzlykala Felicity.

Tess ruku stáhla. Felicity – ta uštěpačná, sarkastická, zábavná, chytrá, tlustá Felicity – najednou mluvila jako americká roztleskávačka.

Will zaklonil hlavu a se sevřenou čelistí se zahleděl do stropu. Snažil se, aby se taky nerozbrečel. Tess ho naposledy viděla plakat, když se narodil Liam.

Sama měla oči suché. Srdce jí bušilo jako splašené, jako kdyby byl její život v ohrožení. Zazvonil telefon.

„Nech to být,“ řekl Will. „Je po pracovní době.“

Tess vstala, přešla ke svému psacímu stolu a zdvihla sluchátko.

„Reklamní agentura TWF,“ ohlásila se.

„Tess, lásko moje, já vím, že je pozdě, ale máme tu malý problém.“

Byl to Dirk Freeman, marketingový ředitel společnosti Petra Pharmaceuticals, jejich nejdůležitějšího a velmi lukrativního klienta. Právě Tess se měla postarat o to, aby si Dirk připadal důležitý, ujišťovat ho, že ačkoli mu už bylo šestapadesát a nikdy nedosáhne na další příčku vyššího managementu, on je tím velkým čarodějem, kdežto ona jeho poddanou, služkou, pokornou holkou pro všechno, které může přikazovat, co má dělat, a se kterou může flirtovat, mračit se na ni nebo tvářit přísně, a Tess bude předstírat, že ho maličko kárá, ale když na to přijde, nakonec musí udělat, co jí řekne. Nedávno ji napadlo, že to, co poskytuje Dirku Freemanovi, hraničí se sexuálními službami.

„Barva draka na balení Stop kašli je úplně špatná,“ pokračoval Dirk. „Je moc nachová. Strašně moc nachová. Už to šlo do tisku?“

Ano, odešlo to do tiskárny. Padesát tisíc malých kartonových krabiček dnes sjelo z tiskařského lisu. Padesát tisíc dokonale nachových, zuby cenících, usměvavých dráčků.

Kolik práce těm dráčkům věnovali. Těch e-mailů, diskusí. A zatímco Tess mluvila o dracích, Will a Felicity se do sebe zamilovávali.

„Ne,“ odpověděla Tess, oči upřené na manžela a sestřenici, kteří seděli u zasedacího stolu ve středu místnosti, jeden jak druhý klopili hlavu a prohlíželi si nehty jako puberťáci, když se ocitnou po škole. „Dneska máte svůj šťastný den.“

„No, myslel jsem, že – tak dobře.“ Jen stěží skrýval svoje zklamání. Chtěl, aby Tess ustaraně lapala po dechu. Přál si slyšet, jak se jí panikou třese hlas.

Najednou promluvil hlubším tónem, příkře a autoritativně, jako by se chystal vést četu na bitevní pole. „Potřebuju, abyste všechno na Stop kašli pozdržela, jasné? Celou várku. Rozumíte?“

„Rozumím. Zastavit všechnu práci na Stop kašli.“

„Ještě se vám ozvu.“

Zavěsil. Na té barvě nebylo nic špatného. Zavolá zítra a řekne, že je v pořádku. To jen zatoužil na okamžik zakusit pocit moci. Nejspíš ho na schůzi shodil jeden z mladších, nadějných spolupracovníků.

„Krabičky na Stop kašli dnes odešly do tiskárny.“ Felicity se obrátila na židli a vrhla na Tess ustaraný pohled.

„To nevadí,“ odpověděla Tess.

„Ale jestli je bude chtít změnit –“ namítl Will.

„Říkám, že to nevadí.“

Zatím neměla vztek. Doopravdy ne. Ale cítila předzvěst zlosti horší než cokoli, co dosud zažila; doutnající uhlíky hněvu, které můžou každým okamžikem vybuchnout jako kulový blesk a zničit všechno na dosah.

Už se neposadila. Místo toho se otočila a zkoumala bílou tabuli, kde se zaznamenávaly všechny rozpracované zakázky.

Balení Stop kašli!

Tiskový inzerát pro FeatherMart!!

Webové stránky pro ložní prádlo Bedstuff :-)

Bylo ponižující hledět na svoje vlastní bezstarostné, sebevědomé čmáranice doprovázené drzými vykřičníky. Na smajlík vedle webových stránek pro společnost Bedstuff, protože o tu práci tolik usilovali, soutěžili o ni s většími firmami, a nakonec ano! Dostali ji. Ten smajlík tam přikreslila včera, kdy ještě neměla tušení, jaké před ní Will a Felicity skrývají tajemství. Když ho kreslila, vyměňovali si za jejími zády kajícné pohledy? Takhle se asi tvářit nebude, až se jí s naším tajemstvím svěříme, co?

Telefon znovu zazvonil.

Tentokrát ho Tess nechala přejít na záznamník.

Reklamní agentura TWF. Jejich jména spojená dohromady, aby vytvořila název vysněného podniku. Jalové konverzace „co kdyby“, které se nakonec přeměnily ve skutečnost.

Předminulé Vánoce jeli na svátky do Sydney. Jak bylo zvykem, trávili Štědrý večer u Felicitiných rodičů, Tessiny tetičky Mary a strýčka Phila. Felicity byla ještě tlustá. Hezoučká, růžovoučká a upocená v šatech velikosti 52. Dali si tradiční grilované klobásky, tradiční těstovinový salát se smetanou, tradiční dort Pavlova. Felicity s Willem svorně nadávali na svou práci. Nekompetentní vedení, hloupé kolegy, studenou kancelář. A tak dále a tak dále.

„Panečku, vy jste mi ale ubrečená sebranka,“ poznamenal strýček Phil, který si neměl nač stěžovat, neboť už odešel do důchodu.

„Co kdybyste si založili vlastní podnik?“ navrhla Tessina matka.

Pravdou bylo, že všichni pracovali v podobné oblasti. Tess byla marketingová manažerka pro styk s veřejností v nakladatelství právnické literatury, kde se všechno dělalo postaru. Will byl kreativní ředitel velké, prestižní reklamní agentury, kde byli nesmírně spokojení sami se sebou. (Tak se taky seznámili; Tess zastupovala Willova klienta.) Felicity dělala grafičku tyranovi.

Jakmile o tom začali mluvit, nápady do sebe rychle zapadaly. Klap, klap, klap! Než dojedli poslední sousta dortu, měli všechno dojednáno. Will bude kreativní ředitel. Ale ovšem! Felicity bude umělecká ředitelka. No jistě! Tess se stane obchodní manažerkou. To už nebylo až tak samozřejmé. Něco takového ještě v životě nedělala. Vždycky stála na straně klienta a po stránce společenské se pokládala tak trochu za introvertku.

Dokonce si pár týdnů předtím v čekárně lékaře udělala kvíz Reader’s Digest nazvaný „Trpíte sociální fobií?“ a odpovědi (samá céčka) jí potvrdily, že vskutku sociální fobií trpí a že by měla vyhledat profesionální pomoc nebo „navštívit podpůrnou skupinu“. Stejného výsledku nejspíš dosáhl každý, kdo si kvíz udělal. Pokud nemáte podezření, že tíhnete k sociální fobii, kvízem se nebudete vůbec obtěžovat; místo toho se budete vesele vybavovat s recepční.

Profesionální pomoc rozhodně nevyhledala a neřekla o tom živé duši. Ani Willovi. Dokonce ani Felicity. Kdyby o tom mluvila, stalo by se to skutečností. Ti dva by ji pak pozorovali při společenských událostech a projevovali laskavý soucit, kdykoli by zahlédli ponižující důkaz její ostýchavosti. Důležité bylo to zastřít. Když byla ještě malá, matka jí jednou řekla, že její plachost téměř hraničí se sobeckostí. „Víš, zlatíčko, když takhle klopíš hlavu, lidi si myslí, že je nemáš ráda!“ Tess si to vzala k srdci. Dospěla a naučila se nenuceně konverzovat navzdory bušícímu srdci. Přinutila se dívat lidem do očí, přestože její nervy křičely: Podívej se jinam, podívej se jinam! „Jsem trochu nastydlá,“ říkala, aby vysvětlila sucho v krku. Naučila se s tím žít, tak jako se jiní lidé naučí žít s intolerancí laktózy nebo přecitlivělou pokožkou.

Nicméně toho Štědrého večera před dvěma lety si příliš velké starosti nedělala. Byly to jen řeči a oni vypili spoustu punče tetičky Mary. Žádný podnik si doopravdy společně nezaloží a z ní nebude skutečná finanční ředitelka.

Jenže pak, když se na Nový rok vrátili zpátky do Melbourne, Will s Felicity o tom nepřestávali mluvit. Willův a Tessin dům měl v přízemí obrovské prostranství, které předchozí majitelé používali jako „útočiště dospívajících“. Mělo svůj vlastní vchod. Co mohli ztratit? Výdaje na zahájení činnosti budou zanedbatelné. Will a Tess umořovali hypotéku mimořádnými splátkami. Felicity si napůl pronajímala byt. Pokud se jim nebude dařit, můžou z toho vycouvat a najít si zase práci.

Tessse vlnou jejich nadšení nechala smést. V zaměstnání dala s chutí výpověď, ale když poprvé seděla před kanceláří potenciálního klienta, musela si ruce tisknout mezi koleny, aby se jí netřásly. Nejednou namouduši cítila, jak jí cuká hlava. I teď, po osmnácti měsících, pořád ještě trpěla ochromující nervozitou, kdykoli se měla sejít s novým klientem. Přesto byla ve své roli kupodivu úspěšná. „Jste jiná než ostatní lidi z agentur,“ řekl jí jeden klient na závěr první schůzky, když si na potvrzení dohody potřásali rukama. „Vlastně víc posloucháte, než mluvíte.“

Strašlivou nervozitu vyvažovala nádherná euforie, kterou cítila pokaždé, když ze schůzky odcházela. Jako by se vznášela. Zase to dokázala. Porazila démona a vyhrála. A nejlepší na tom bylo, že o jejím tajemství nikdo neměl nejmenší tušení. Přiváděla nové klienty. Podnik vzkvétal. Uvedení nového výrobku na trh, které připravili pro jednoho výrobce kosmetiky, dokonce obdrželo nominaci na cenu za marketing.

Tessina role znamenala, že byla často mimo kancelář a Willa s Felicity nechávala celé hodiny v kuse o samotě. Kdyby se jí někdo zeptal, jestli jí to nedělá starosti, vysmála by se mu. „Felicity je pro Willa jako sestra,“ odpověděla by.

Odvrátila se od bílé tabule. Podlamovaly se jí nohy. Šla si zase sednout, ale vybrala si židli na druhé straně stolu. Potřebovala se zorientovat.

Bylo šest hodin, pondělí večer. Tess se zrovna nacházela v polovině svého života.

Když jí Will přišel nahoru sdělit, že si s ní on a Felicity chtějí o něčem promluvit, rozptylovalo ji tolik jiných věcí. Právě domluvila se svou matkou, která volala, aby jí řekla, že si při tenisu zlomila nohu v kotníku. Následujících osm týdnů bude o berlích a moc se omlouvá, ale nemohli by Velikonoce letos oslavit v Sydney místo v Melbourne?

Poprvé od oné chvíle před patnácti lety, kdy se s Felicity odstěhovaly do vnitrozemí, Tess pocítila výčitky svědomí, že bydlí tak daleko od své matky.

„Nasedneme na letadlo hned ve čtvrtek po škole,“ řekla jí. „Zvládneš to do té doby?“

„Ale jo, zvládnu. Pomůže mi Mary. A sousedé.“

Jenomže tetička Mary neřídila a od strýčka Phila se nedalo očekávat, že ji bude každý den vozit. Nehledě na to, že Mary a Phil začínali sami působit křehce. A sousedé Tessiny matky byli stařičké dámy nebo mladí vytížení rodiče, kteří měli sotva čas zamávat na pozdrav, když se svými obrovskými auty couvali po příjezdové cestě. Nezdálo se pravděpodobné, že by nosili její matce kastrůlky s obědem.

Tess si lámala hlavu, jestli by neměla zamluvit let do Sydney hned na příští den a pak třeba matce objednat domů nějakou výpomoc. Lucy určitě nebude nadšená, že má mít v domě cizího člověka, ale jak se bude sprchovat? Jak si uvaří?

Nebylo to snadné. Měli tolik rozpracovaných zakázek a Tess se nechtělo nechávat tady Liama. Nebyl tak docela ve své kůži. Trápil se kvůli jednomu klukovi, nějakému Marcusovi, který chodil do stejné třídy. Nešlo o to, že by ho přímo šikanoval. S tím by mohli pěkně rázně zatočit podle školních přísných, tučně vytištěných pravidel: „Šikanování v žádném případě nehodláme tolerovat.“ Jenže s Marcusem to bylo složitější. Byl to okouzlující malý psychopat.

Dneska se ve škole už zase přihodilo něco příšerného, v čem měl Marcus prsty, tím si byla Tess jistá. Dávala Liamovi nahoře večeři, zatímco Will s Felicity dole pracovali. Po většinu večerů se jim s Willem a Liamem, někdy dokonce i s Felicity dařilo jíst společně jako rodina, ale webové stránky pro společnost Bedstuff se měly spustit naživo už v pátek, takže všichni dělali přesčas.

Liam byl při večeři tišší než obvykle. Byl to zasněný, hloubavý chlapec a nikdy toho moc nenapovídal, ale na tom, jak automaticky napichoval vidličkou jednotlivé kousky klobásy a namáčel si je do rajské omáčky, bylo něco velice dospělého a taky smutného.

„Hrál sis dnes s Marcusem?“ zeptala se Tess.

„Ne,“ odpověděl Liam. „Dneska je pondělí.“

„No a?“

Ale uzavřel se do sebe a odmítl o tom dál mluvit a Tess cítila, jak se jí zmocňuje vztek. Musí si s jeho učitelkou ještě jednou promluvit. Měla velice silný dojem, že její dítě někdo využívá a nikdo tomu nevěnuje pozornost. Dětské hřiště je jako bitevní pole.

Právě tím se v duchu zaobírala, když se jí Will zeptal, jestli by nemohla přijít dolů; kotníkem své matky a Marcusem.

Will s Felicity na ni už čekali, usazení u jednacího stolu. Než se k nim přidala, sesbírala hrnky od kafe roztroušené po celé kanceláři. Felicity měla ve zvyku dělat si čerstvou kávu a nechávat ji nedopitou. Tess postavila šálky na jednací stůl, a když si sedala, prohlásila: „Nový rekord, Felicity. Pět nedopitých hrnků.“

Felicity na to nic neřekla. Vrhla na Tess zvláštní pohled, jako by ji to s těmi šálky opravdu mrzelo, a pak přišel Will s tím svým podivným oznámením.

„Tess, nevím, jak to říct, ale Felicity a já jsme se do sebe zamilovali.“

„To se ti povedlo.“ Tess srovnala šálky k sobě a usmála se. „K popukání.“

Jenže to zřejmě nemyslel jako vtip.

Položila si na medově zbarvené borovicové dřevo ruce a zadívala se na ně. Na svoje bledé, žilnaté ruce s velkými klouby.

Bývalý přítel, nedokázala si vzpomenout který, kdysi prohlásil, že se zamiloval do jejích rukou. Will jí na svatbě nemohl přetáhnout přes kloub prstýnek. Hosté se přitom tiše pochechtávali. Když se mu to konečně podařilo, předstíral, že si zhluboka oddechl, a přitom ji potají pohladil po ruce.

Tess vzhlédla a viděla, že si Will s Felicity vyměňují kradmé, ustarané pohledy.

„Takže tohle je ta pravá láska?“ zeptala se Tess. „Chcete mi říct, že jste spřízněné duše?“

Willovi cukalo ve tváři. Felicity se tahala za vlasy.

Ano. Právě to si oba mysleli. Ano, je to pravá láska. Ano, jsme spřízněné duše.

„Kdy to vlastně začalo?“ zeptala se jich. „Kdy se mezi vámi probudily tyhle… city?“

„Na tom nesejde,“ prohlásil honem Will.

„Mně na tom sejde!“ Tess zvýšila hlas.

„Myslím, ale nejsem si tím jistá, že asi tak před šesti měsíci?“ zamumlala Felicity s pohledem upřeným na stůl.

„Takže když jsi začala hubnout?“

Felicity pokrčila rameny.

Tess se obrátila k Willovi. „To je zvláštní, že dokud byla tlustá, ani ses na ni pořádně nepodíval.“

V ústech pocítila hořkou pachuť zášti. Kdy se naposledy neovládla a zachovala se takhle krutě? Určitě to bylo poprvé od doby, co byla v pubertě.

Nikdy neoznačila Felicity za tlustou. Neřekla jediné kritické slovo o její váze.

„Tess, prosím –“ vzdychl Will bez jakékoli výtky v hlase; bylo to jen tiché, zoufalé žadonění.

„To nevadí,“ špitla Felicity. „Já si to zasloužím. Oba si to zasloužíme.“ Zvedla bradu a podívala se na Tess s nahou, statečnou pokorou.

Znamenalo to, že Tess má povoleno kopat a škrábat, jak se jí zachce. Oni tam budou jen sedět a přijímat rány, dokud bude třeba. Nebudou jí nic oplácet. Will i Felicity byli v podstatě hodní. Tess to moc dobře věděla. Jsou to hodní lidé, a právě proto se teď chovají tak příjemně, tak chápavě snášejí její zuřivost, takže nakonec nebudou ti zlí oni, ale Tess. Dokonce spolu ani nespali, aby ji nezradili. Jen se zamilovali! Nešlo o žádnou obyčejnou, mrzkou aférku. Byl to osud. Předurčenost. Nikdo si o nich nemůže myslet nic špatného.

Bylo to geniální.

„Proč jsi mi to neřekl sám?“ Tess se pokusila přimět Willa, aby se na ni podíval, jako kdyby ho síla jejího pohledu mohla vrátit, ať už se vzdálil kamkoli. Upírala mu pohled do očí, do těch jeho oříškově hnědých očí barvy oprýskané mědi, s hustými černými řasami; očí, které se tolik lišily od jejích vlastních, nijak pozoruhodných bledě modrých; očí, které zdědil jejich syn a Tess je teď pokládala za svoje vlastnictví, jako drahocenný majetek, za nějž s povděkem přijímá komplimenty – „Váš syn má nádherné oči.“ „To po mém manželovi. Se mnou to nemá nic společného.“ Ale mělo to s ní společné úplně všechno. S ní. Teď už byly její. Willovy zlaté oči byly většinou pobavené; svět ho kdykoli dokázal rozesmát, každodenní život mu obvykle připadal nesmírně zábavný, což bylo jednou z věcí, které na něm nejvíc milovala, ale právě teď se na ni upíraly prosebně, přesně tak, jako se na ni dívá Liam, když po ní něco chce v samoobsluze.

Prosím, mami, já bych chtěl tu sladkou pochoutku se všemi těmi éčky a důmyslně vypracovaným obalem; vím, že jsem ti slíbil, že po tobě nebudu nic loudit, ale tohle chci.

Prosím, Tess, já bych chtěl tvou nádhernou sestřenici; vím, že jsem ti slíbil, že při tobě budu stát v dobrém i zlém, v nemoci i ve zdraví, ale prosííím.

Ne. Nedostaneš ji. Už jsem řekla.

„Pořád na to nebyla příhodná doba ani vhodné místo,“ odpověděl Will. „A chtěli jsme ti to říct společně. Nemohli jsme – a pak jsme prostě usoudili, že už to nedokážeme před tebou dál tajit – a tak jsme…“ Čelist mu cukala jako krocanovi, sem a tam, nahoru a dolů. „Říkali jsme si, že na takovouhle konverzaci nebude nikdy správný čas.“

Table of Contents

Pondělí

Kapitola první

Kapitola druhá